Емили Гифин
Въпросите на сърцето

Превод от английски: Мария Неделева, 2012

chitanka.info

На Сара, моята сестра и приятелка за цял живот

Благодарности

Най-сърдечни благодарности на Мери Ан Елджин, Сара Гифин, Нанси Лекрой Молър и Лайза Елджин за тяхната непоколебима, великодушна подкрепа още от първата страница. Нямаше да мога да се справя без вас и никога няма да намеря достатъчно думи, за да ви благодаря.

Дължа много и на редактора си Дженифър Ендърлин, на издателя си Стивън Лий, както и на всички в „Сейнт Мартинс Прес“, най-вече на Сали Ричардсън, Матю Шиър, Джон Мърфи, Мат Балдачи, Жан-Мари Хъдсън, Нанси Трипук, Майк Сторингс, Сара Гудман и всички търговски сили на „Бродуей“ и Пето авеню. Благодарение на вас се чувствам късметлийка всеки ден.

Задължена съм на блестящия си агент Тереза Парк и на нейния екип: Емили Суийт, Абигейл Кунс и Аманда Кардинале. Вие сте не само ненадминати професионалисти, но и направихте цялото това начинание забавно.

Благодарности също и на Кари Минтън, Марта Ариас, Стейси Хана, Мара Лъбел, Моли Смит и Грейс Маккуейд за тяхната подкрепа, на Алисън Уениг Джакаутот, Дженифър Ню, Джули Портера, Ларин Гарднър и Брайън Спейнауър за сътрудничеството им и на д-р Кристофър А. Парк и Джошуа Осуалд за задълбочените им познания, съответно върху медицината и тениса.

Признателна съм на моите читатели за сърдечността и ентусиазма им и на приятелите ми за доброто им настроение и обич.

Накрая, огромно, прочувствено „благодаря“ на Бъди Блаха и на цялото ми семейство за съветите, които са толкова много, че трудно бих могла да ги изброя.

И на Едуард, Джордж и Хариет — всички вие можете да идвате в кабинета ми по всяко време и да прекъсвате работата ми.

Глава 1
Теса

Когато чуя за нечия трагедия, не задържам мислите си върху самата злополука или как е станала, нито върху първоначалния шок или последиците от скръбта. Напротив, улавям се, че възстановявам в паметта си последните обикновени моменти. Моменти, от които се състои животът ни. Моменти, които с радост са били приемани за даденост и които вероятно са били забравени напълно, като изключим последиците от тях. Преди моменталните снимки.

Мога ясно да си представя реакцията на трийсет и четири годишната жена, която се къпе в събота вечер и докато се пресяга за любимата си гъба за баня в прасковен цвят, чудейки се какво да си облече за партито, защото се надява готиният тип от кафенето също да дойде, изведнъж напипва в лявата си гърда бучка, която не може да се сбърка.

Или на отдадения млад баща, тръгнал с дъщеря си да й купи чифт „Мери Джейн“[1] за първия й учебен ден, който слуша „Here Comes the Sun“ по радиото в колата и докато за пореден път заявява, че „Бийтълс“ са „без съмнение най-великата група на всички времена“, изведнъж вижда как тийнейджър с поглед, помътнял от снощното препиване с „Будвайзер“, пресича на червено.

Или стремителният, обещаващ футболист, гордостта на гимназиалния отбор, който тренира в непоносимата жега на игрището преди големия мач и намига на любимата си, застанала на обичайното място до телената ограда, преди да скочи високо, за да поеме топката така, както никой не го е правил — а после, извивайки се, пада на главата си под смразяващ, неестествен ъгъл.

Замислям се за тънката, крехка граница, която разделя всички ни от нещастието — сякаш за да пусна няколко монети в своята касичка с благодарности или да се предпазя от онова, което ще се случи после. На мен. На нас. На Руби и Франк, на Ник и мен. Нашата четворка — източник както на най-големите ми радости, така и на най-всепоглъщащите тревоги.

Затова, когато пейджърът на съпруга ми се включва по време на вечерята, аз не си позволявам да изпитам възмущение или дори разочарование. Казвам си, че това е само едно ядене, една вечер, макар да празнуваме годишнина и това да е първата ни подобаваща среща, на Ник и мен, от месец-два насам. Няма за какво да се разстройвам, особено в сравнение с онова, което някой друг изпитва точно в този момент. Това не е моментът, към който ще се връщам отново и отново до безкрай. Все още съм сред късметлийките.

— По дяволите! Извинявай, Тес — казва Ник, като изключва звука на пейджъра си с палец, после прокарва ръка през тъмната си коса. — Няма да се бавя.

Кимвам с разбиране и проследявам с поглед съпруга си, който крачи уверено, със секси походка към входа на ресторанта, където ще проведе належащия разговор. Гледайки изправения гръб и широките му рамене, които заобикалят умело масите, мога да кажа, че той се подготвя за лоши новини, кани се да постави на място някого, да спаси някого. Именно в такива моменти той е в стихията си. Именно затова се влюбих в него преди седем години и две деца.

Ник изчезва зад ъгъла, а аз си поемам дълбоко дъх и обхождам с поглед заведението, забелязвайки за първи път всяка подробност. Сиво-зелената абстрактна картина над камината, мекото блещукане на светлината на свещите. Веселият смях на съседната маса, където среброкос мъж е заобиколен, както изглежда, от съпругата и четирите си пораснали деца. Богатият вкус на кабернето, от което отпивам сама.

След няколко минути Ник се връща с гримаса и се извинява за втори, но положително не и за последен път.

— Няма нищо — казвам и се оглеждам за сервитьора ни.

— Намерих го. Ще ни увие вечерята за вкъщи.

Пресягам се през масата за ръката му и нежно я стисвам. Той ми отвръща със същото и докато чакаме да ни донесат филетата в стиропорени кутии, ми минава през ума да го попитам какво се е случило, както правя почти винаги. Но вместо това мислено се помолвам набързо за хората, които не познавам, а после и за децата ми, които са на сигурно място в леглата си.

Представям си как Руби лекичко похърква, омотана в чаршафите, буйна дори в съня си. Руби, нашето преждевременно развито, безстрашно първородно дете — четиригодишна, но постъпваща като четиринайсетгодишна, с пленителна усмивка, тъмни къдрици, които тя прави още по-тежки в автопортретите си, прекалено малка, за да знае, че като момиче би трябвало да иска косата, която няма, и със светлозеленикаво-сини очи — генетично постижение за тъмнооките си родители. Тя властва над дома и сърцата ни буквално от деня на раждането си по начин, който както ме изтощава, така и ме изпълва с благоговение. Тя е цяла бащичко — упорита, страстна, изумително красива. Момичето на татко до мозъка на костите.

После и Франк, нашето приятно малко момченце, чиято хубост и миловидност надхвърлят обикновената представа за бебешка хубост и миловидност до такава степен, че непознати се спират в магазина и му се възхищават. Той още няма две годинки, но обича да се гушка, като завира гладката си заоблена бузка във врата ми, изразявайки страстната си преданост към мама. Той не ми е любимец, уверявам Ник, когато сме насаме, а той се усмихва и ме обвинява в превишаване на родителските си права. Нямам любимци, освен може би самия Ник. Това, разбира се, е различен вид любов. Защото любовта към децата ми е безусловна и безкрайна и аз, естествено, ще спася тях, а не Ник, ако да речем, те тримата бъдат ухапани от змия по време не излет, а имам само две инжекции с противоотрова в раницата си. И все пак, с никой друг не обичам толкова да говоря, да бъда до него, да го гледам, колкото със съпруга си — несравнимо чувство, което ме завладя от мига, в който го срещнах.

След малко вечерята и сметката пристигат и двамата с Ник ставаме и излизаме от ресторанта в осеяната със звезди пурпурна нощ. Началото на октомври е, но сякаш е по-скоро зима, отколкото есен — студено дори според стандартите на Бостън — и аз потрепервам под дългото си кашмирено палто, докато Ник подава квитанцията на пиколото и се качваме в колата. Напускаме града и се отправяме обратно към Уелзли, като почти не разговаряме, заслушани в един от многото компактдискове с джаз на Ник.

Половин час по-късно отбиваме по нашата алея.

— Колко смяташ, че ще се забавиш?

— Трудно ми е да кажа — отговаря Ник, като спира колата и се навежда да ме целуне по бузата. Обръщам лице към него и устните ни леко се докосват.

— Честита годишнина — прошепва той.

— Честита годишнина и на теб — отговарям.

Той се отдръпва и когато погледите ни се срещат, пита:

— Следва ли продължение?

— Винаги — насилвам се да се усмихна и се измъквам от колата.

Още преди да затворя вратата, Ник надува музиката, с което драматично слага край на една вечер и поставя началото на друга. Когато влизам вкъщи, „Приспивната песен на листата“ на Винс Гуаралди отеква в главата ми и се задържа там дълго след като съм платила на бавачката, проверила съм как са децата, освободила съм се от черната си рокля с гол гръб и съм изяла студения стек на кухненския плот.

Много по-късно, след като съм загасила лампата от страната на Ник и съм се сгушила в моята половина на леглото, лежа сама в мрака и мисля за телефонното обаждане в ресторанта. Затварям очи и се питам дали нещастието наистина намира слабото ни място. Или по някакъв начин, някъде, под формата на съпричастност, тревога или предчувствие дълбоко в себе си ние усещаме, че идва?

Заспивам, без да знам отговора. Без да знам, че в крайна сметка отново ще се върна към тази нощ.

[1] Марка детски обувки от черен лак, с ниско равно токче и каишка. — Бел.прев. ↑

Глава 2
Валъри

Валъри си знаеше, че трябваше да каже „не“ или по-точно да се придържа към това „не“ — отговора, който даде на Чарли първите няколко пъти, когато той й се примоли да отиде на празненството. Детето се беше опитало да изтъкне какви ли не причини, включително обвинението „Аз нямам нито татко, нито куче“, и когато не постигна нищо, спечели подкрепата на вуйчо си Джейсън, когото водеше за носа както никого другиго сред познатите на Валъри.

— О, хайде, Вал — намеси се той. — Пусни детето да се позабавлява малко.

Валъри изшътка на своя брат близнак да говори по-тихо, посочвайки дневната, където Чарли строеше подземен затвор от „ЛЕГО“. Джейсън повтори дословно думите си, този път с висок шепот, но Валъри продължи да клати глава, заявявайки, че едно шестгодишно дете е прекалено малко, за да ходи някъде с преспиване, особено пък на палатка. Това беше познат спор, тъй като Джейсън редовно обвиняваше сестра си, че е прекалено предпазлива и взискателна към единственото си дете.

— Ами да — захили се той подигравателно, — чух, че нападенията на мечки в Бостън са зачестили.

— Много смешно! — сопна му се Валъри и продължи да обяснява, че не познава добре семейството на момчето и че онова, което дочула за тях, не й допаднало особено.

— Нека отгатна — те са паралии, нали? — подразни я Джейсън, като повдигна джинсите си, които непрекъснато се смъкваха по източеното му тяло и разкриваха колана на боксерките му. — А ти не желаеш той да се смесва с такива хора?

Валъри сви рамене и отстъпи пред усмивката му, питайки се как тъй се е досетил. Нима е толкова предвидима? И как е възможно, запита се за стотен път, тя и брат й близнак да са толкова различни, при положение че бяха израснали заедно, в една и съща, покрита с кафяви дъски къща в ирландско-католическия квартал на Саутбридж, Масачузетс? Те бяха най-добри приятели и спяха в една стая до дванайсетгодишната си възраст, когато Джейсън се премести в изложената на течение таванска стая, за да даде на сестра си повече пространство. С тъмни коси, сини бадемовидни очи и светла кожа, двамата толкова си приличаха, че като бебета често ги смятаха за еднополови. Според майка им обаче, Джейсън излязъл от утробата й усмихнат, докато Валъри се появила намръщена и тревожна. Положението не се промени през цялото им детство — Валъри, плаха и саможива, се възползваше от своя популярен, общителен и с четири минути по-голям брат.

И сега, трийсет години по-късно, Джейсън беше както винаги жизнерадостен, безгрижен оптимист, който непрекъснато сменяше хобитата и работата си и се чувстваше напълно удобно в кожата си, особено откакто призна своята хомосексуалност в последния клас на гимназията, веднага след като баща им почина. Класически пример за недотам успял човек, сега той работеше в закусвалня на Бийкън Хил и се сприятеляваше с всеки, който прекрачеше прага на заведението — той открай време си намираше приятели навсякъде.

А Валъри продължаваше да се чувства нащрек и не на място през повечето време, въпреки постиженията си. Беше работила здравата, за да избяга от Саутбридж — завърши с отличие гимназия, постъпи в колежа „Амхърст“ с пълна стипендия, после започна да работи като помощник в известна адвокатска кантора в Бостън, където се подготвяше за кандидатстудентския изпит по право и спестяваше пари за юридическия факултет. Казваше си, че с нищо не отстъпва на другите и че е по-умна от повечето от тях, но въпреки това, след като напусна родния си град, никога не се почувства свързана с другите. Колкото по-големи бяха постиженията й, толкова по-силно усещаше, че се откъсва от старите си приятелки, особено от Лоръл, най-добрата й приятелка, с която беше отраснала през три къщи от тяхната. Това чувство, едва доловимо и трудно определимо отначало, завърши с пълен разрив едно лято по време на барбекю у Лоръл.

След няколко питиета Валъри високомерно подхвърли, че Саутбридж е задръстен, а годеникът на Лоръл — още повече. Тя просто се опитваше да помогне, дори предложи на Лоръл да се премести в малкия й апартамент в Кеймбридж, но съжали в момента, в който думите излязоха от устата й, и направи всичко възможно да се отметне, а през следващите дни дори попрекали с извиненията. Но Лоръл, която си беше лесно избухлива по природа, безцеремонно отписа Валъри и започна да разпространява слухове за снобарията й сред стария им кръг от приятелки — момичета, които като Лоръл живееха с гаджетата си от гимназията, вече станали техни съпрузи, в кварталите, в които бяха отраснали, посещаваха същите барове през уикендите и работеха скучната работа от девет до пет, наследена от родителите им.

Валъри положи усилия да опровергае тези обвинения и сякаш видимо успя да уреди нещата, но понеже нямаше намерение да се връща в Саутбридж, не можеше да направи нищо, за да възстанови старото положение.

В този период на самота Валъри започна да се държи необяснимо в много отношения и да върши всичко, което се беше заричала, че никога няма да направи — например, влюби се в неподходящ мъж и забременя малко преди той да я напусне, което едва не провали плановете й да следва право. След години тя понякога се питаше дали подсъзнателно не се е опитвала да саботира собствените си усилия да избяга завинаги от Саутбридж и да си изгради различен начин на живот. Или просто не се е чувствала достойна за писмото, с което я уведомяваха, че е приета в Харвардския юридически факултет, окачено на хладилника редом с ултразвукови снимки на бебето.

Във всеки случай тя като че ли беше попаднала между два свята — от една страна, прекалената гордост не й позволяваше да раболепничи пред Лоръл и останалите, за да си върне приятелството им, а от друга, бременността я караше да се чувства твърде неловко, за да поддържа колежанските си приятелства или да създаде нови в „Харвард“. Затова, докато се налагаше едновременно да ходи на лекции и да отглежда новороденото си дете, тя се чувстваше по-самотна от всякога. Джейсън разбираше колко й е трудно през тези първи месеци и години на майчинството. Виждаше я как едва се крепи от изтощение и изпитваше безкрайно уважение към сестра си, която работеше усърдно, за да издържа себе си и сина си. И все пак не можеше да проумее защо тя упорито издигаше стена между себе си и света, жертвайки всичко, свързано със социалния живот, освен няколко случайни познанства. Тя се извиняваше с липса на време, както и с това, че е отдадена единствено на Чарли, но Джейсън не й се връзваше. Той непрекъснато я караше да излиза и да не използва Чарли като щит, като начин да избегне поемането на риска отново да бъде отблъсната.

Сега, размишлявайки над теорията на брат си, тя се обърна към печката и направи цяла дузина съвършено кръгли малки палачинки. Не беше добра готвачка, но бе усъвършенствала закуските благодарение на първата си работа като сервитьорка в един крайпътен ресторант и на увлечението си по един от готвачите на аламинути. Това беше много отдавна, но според Джейсън тя продължаваше да се чувства повече като момиче, което долива кафе, отколкото като жена и преуспяла адвокатка, каквато бе станала.

— Ти си такава снобка с обратен знак — отбеляза Джейсън, като откъсна три парчета домакинска хартия вместо салфетки и започна да подрежда масата.

— Не е вярно — сопна се Валъри, прехвърляйки думата в ума си, плахо признавайки пред себе си колко често беше минавала покрай внушителните къщи по „Клиф Роуд“ и бе предполагала, че хората в тях в най-добрия случай са повърхностни, а в най-лошия — безочливи лъжци. Тя сякаш подсъзнателно приравняваше богатството с определена слабост на характера и изместваше тежестта на доказателството върху тези непознати, за да се покаже в друга светлина. Знаеше, че това не е честно, но толкова много неща в живота не бяха честни.

Във всеки случай Даниел и Роуми Крофт не бяха направили нищо, за да докажат, че тя греши, когато се заприказваха по време на Вечерта на отворените врати на училището. Като повечето семейства на децата от „Лонгмиър Кънтри Дей“, частното начално училище в Уелзли, в което учеше Чарли, Крофт бяха интелигентни, привлекателни и вежливи. И все пак, когато те плъзнаха поглед върху табелката с името й и размениха с нея любезни общи приказки, Валъри остана твърдо убедена, че те гледаха над нея, през нея, търсейки да зърнат в стаята някой друг, някой по-достоен.

Дори когато Роуми заговори за Чарли, в тона й звънна нещо фалшиво и снизходително.

— Грейсън направо обожава Чарли — заяви тя, като прибра с решителен жест кичур платиненоруса коса зад ухото си, после замълча, задържайки ръка във въздуха, явно да покаже пръстена си с огромен диамант. В град, пълен с огромни диаманти, Валъри не беше виждала чак толкова внушителен.

— Чарли също харесва Грейсън — каза Валъри и кръстоса ръце пред фламинговорозовата си блуза, съжалявайки, че не си беше сложила тъмносивия костюм. Но колкото и да се стараеше, колкото и пари да харчеше за гардероба си, тя като че ли все избираше неподходящите дрехи.

В този момент двете момчета се втурнаха в класната стая ръка за ръка. Чарли водеше Грейсън към клетката с хамстера. Дори за страничния наблюдател те изглеждаха най-добри приятелчета, невъзмутими основатели на състоящо се от двама общество за взаимно обожание. Тогава защо на Валъри й се стори, че Роуми е неискрена? Защо не можеше да бъде по-уверена в себе си и в сина си? Задаваше си тези въпроси, когато Даниел Крофт се присъедини към жена си с пластмасова чашка с пунш и постави ръка на рамото й. Това беше привидно нехаен жест, който тя започваше да разпознава в безмилостните си наблюдения над брачни двойки, жест, който я изпълваше поравно със завист и съжаление.

— Мили, това е Валъри Андерсън… Майката на Чарли — напомни му Роуми, оставяйки у Валъри впечатлението, че те вече я бяха обсъждали по-рано тази вечер, както и факта, че в училищния дневник до името на Чарли липсваше името на баща.

— О, да, точно така — кимна Даниел и разтърси ръката й с енергичност, присъща на ръкостискане в заседателна зала, хвърляйки й бегъл, апатичен поглед. — Здравейте!

Валъри отвърна на поздрава и след няколко минути празни приказки Роуми сключи ръце и попита:

— Е, Валъри, получи ли поканата за празненството на Грейсън? Изпратих я преди две седмици.

Валъри почувства, че лицето й пламва, когато отговори:

— Да… Да. Много благодаря. — Идеше й да се изяде от яд, задето не отговори, както се изискваше задължително в поканата, защото беше сигурна, че неспазването на такова изискване, дори за детско празненство, беше сред основните поводи за раздразнение у Роуми.

— И какво? — настоя Роуми. — Чарли ще дойде ли?

Валъри се поколеба, усещайки, че отстъпва пред тази добре облечена, безкрайно самоуверена жена, сякаш се беше върнала в гимназията, когато Кристи Метелман й даде да си дръпне от цигарата й и я покани да направят едно кръгче с черешовочервения й мустанг.

— Не знам още. Ще трябва… да погледна календара… Пада се другия петък, нали? — запъна се тя, сякаш й предстояха стотици обществени ангажименти.

— Точно така — отговори Роуми и в същия момент очите й се разшириха, а лицето й се разтегли в усмивка, защото видя друга двойка да пристига с дъщеря си. — Виж, мили, Ейприл и Роб са тук — каза тя тихо на съпруга си, после докосна Валъри по ръката, хвърли й за последно една бегла усмивка и каза: — Беше ми толкова приятно да се видим. Надяваме се Чарли да дойде другия петък.

Два дни по-късно, с поканата във форма на палатка в ръка. Валъри набра телефонния номер на семейство Крофт. Прониза я необяснима нервност — социална тревога, както я наричаше лекарят й — докато чакаше някой да вдигне телефона, последвана от осезаемо облекчение, когато чу автоматичният запис да я приканва да остави съобщение. После, въпреки дългите разговори за обратното, гласът й, с няколко октави по-висок, изрече:

— Чарли с удоволствие ще дойде на празника на Грейсън.

С удоволствие.

Тя си повтаря тези думи, когато й се обаждат само три часа, след като е оставила Чарли, заедно със спалния му чувал с щамповани динозаври и пижамата с космически ракети. Не е в състояние да асимилира нито една от думите злополука, изгаряне, линейка, Спешно отделение, колкото и ясно да ги е чула от устата на Роуми Крофт, докато нахлузва анцуг, грабва чантата си и отпрашва към „Масачузетс Дженеръл Хоспитъл“. Дори не може да се насили да ги произнесе на висок глас, когато се обажда на брат си от колата, защото се изпълва с нерационалното чувство, че ако ги изрече, нещата ще станат по-истински. Затова му казва само:

— Ела веднага. Бързо.

— Къде да дойда? — пита Джейсън на фона на гърмяща музика.

Когато тя не отговаря, той спира музиката и пита отново:

— Валъри? Къде да дойда?

— В „Мас Дженеръл“… Чарли е там — успява да отговори тя и натиска педала за газта още по-силно, превишавайки разрешената скорост с близо петдесет километра в час.

Ръцете й, стискащи кормилото, са потни, кокалчетата им — побелели, но вътрешно тя се чувства неземно спокойна, дори когато преминава веднъж, после още веднъж на червен светофар. Все едно наблюдава отстрани себе си или друг човек. „Така правят хората, казва си. Обаждат се на близките си, които обичат, шофират бясно към болницата, минават на червен светофар“.

Чарли с удоволствие ще дойде, чува тя отново, когато пристига в болницата и следва табелите, указващи посоката към Спешното отделение. Не може да се начуди как е могла да седи спокойно на дивана, облечена в анцуг, да яде пуканки, направени в микровълновата, и да гледа Дензъл Уошингтън на екрана. Как е могла да не разбере какво става в разкошния дом на „Албион“? Защо не послуша интуицията си за това празненство? Тя изругава на висок, дрезгав глас и сърцето й се изпълва с чувство на вина и съжаление, когато се взира в постепенно показващата се пред нея сграда.

Оттам нататък вечерта потъва в мъгла — сбор от несвързани моменти, вместо гладка хронология. Ще си спомня, че излиза от колата, спряна до тротоара, въпреки знака „Паркирането забранено“, а после намира Джейсън с пепеливо лице зад двойната стъклена врата. Ще си спомня сестрата, която спокойно и експедитивно набира името на Чарли в компютъра, преди друга сестра да ги поведе през поредица от дълги, миришещи на белина коридори към отделението за интензивно лечение на изгаряния. Ще си спомня как по пътя се сблъсква с Даниел Крофт и се спира да изчака Джейсън, който го пита какво се е случило. Ще си спомня неопределения, гузен отговор на Даниел — Те печаха бонбони маршмелоу[1] на огъня. Не видях как стана. — и ще си представя как той набира номер на блекберито си или се възхищава на пейзажа с гръб към огъня и към единственото й дете.

Ще запомни ужаса, когато за първи път зърва неподвижното телце на упоения и интубиран Чарли. Ще запомни посинелите му устни, срязаната пижама и съвсем чистите бели превръзки на дясната му ръка и лявата страна на лицето му. Ще запомни пиукащия монитор, жуженето на вентилатора и суетящите се сестри с каменни лица. Ще запомни внезапната си молба към Бога, който почти бе забравила, докато държи здравата ръка на сина си и чака.

Преди всичко обаче ще запомни мъжа, който влиза да прегледа Чарли някъде посред нощ, след като най-силните й страхове са намалели. Как внимателно открива лицето на Чарли и излага на показ изгорялата кожа под превръзките. Как я извежда обратно в коридора, където се обръща към нея, отваря уста и започва да говори:

— Името ми е доктор Ник Русо — гласът му е дълбок, бавен. — И съм един от водещите детски пластични хирурзи в света.

Тя се вглежда в тъмните му очи и изпуска въздишка, вътрешностите й се отпускат при мисълта, че те не биха изпратили пластичен хирург, ако животът на сина й е в опасност. Той ще се оправи. Няма да умре. Тя разбира това, докато гледа лекаря в очите. После, за пръв път й минава през ума, че животът на Чарли е вече променен. Че тази вечер ще го бележи в много отношения. Изпълвайки се с пламенна решителност да го закриля, независимо от изхода, тя се чува да пита д-р Русо дали ще успее да оправи ръката и лицето на Чарли, дали ще може да направи сина й отново красив.

— Ще направя всичко по силите си за сина ви — отговаря той, — но искам от вас да запомните едно нещо. Бихте ли го направили заради мен?

Тя кима, мислейки си, че той ще й каже да не очаква чудеса. Като че ли някога си е позволявала да го прави, дори веднъж в живота си.

Но д-р Русо задържа поглед върху нея и изрича думите, които тя никога няма да забрави:

— Синът ви е красив. Той и сега е красив.

Тя пак кима, изпълнена едновременно с вяра и доверие към него. И едва тогава, за първи път от много дълго време, тя дава воля на сълзите си.

[1] Сладкарско изделие от рода на фондана, направено от царевичен сироп или захар, белтъци и желатин, разбит до леко шуплесто тесто. Печенето на тези сладкиши на лагерен огън е много популярно в Северна Америка. — Бел.ред. ↑

Глава 3
Теса

Някъде посред нощ се събуждам до Ник, обгърната от неговата неизменна топлина. Със затворени очи се пресягам и прокарвам ръка по рамото, после надолу по голия му гръб. Кожата му мирише на сапун от обичайния душ след работа и у мен се надига вълна на привличане, която бързо е пометена от още по-силен прилив на умора. Обичайно състояние от раждането на Руби насам — особено когато след нея се появи и Франк. Все още обичам да се любя със съпруга си, не по-малко, отколкото в началото на връзката ни. Но просто се случи така, че напоследък предпочитам съня пред всичко друго: шоколад, червено вино, НВО и секс.

— Ей, здрасти — прошепва той с приглушен от възглавницата глас.

— Не те чух да влизаш… Колко е часът? — надявам се да е по-близо до полунощ, отколкото до седем часа, когато се задейства автоматичното събуждане на децата, по-безмилостно от всеки будилник и без избор за кратко доспиване.

— Два и половина.

— Време е за зъболекаря — промърморвам.

Това е една от шегите им с Руби: „Тате, колко е часът?“. При което Ник прави физиономия, посочва устата си и отговаря: „Зъбчето боли ме[1]. Време е за зъболекаря“. Истински всеобщ любимец.

— Ъ-хъ — Ник явно не е в настроение за разговор. Но когато отварям очи и виждам, че се обръща и забива поглед в тавана, любопитството ми надделява. Затова го питам възможно най-непринудено, предвид естеството на въпроса, дали е имал родилен дефект — това заема значителна част от работата на Ник. Той въздиша и отговаря „не“.

След малко отново правя колебливо предположение:

— Автомобилна катастрофа?

— Не, Тес — отговаря той толкова търпеливо, че издава нетърпението си. — Беше изгаряне. Злополука.

Добавя последното като опровержение. С други думи, не е било малтретиране на дете — за съжаление това не се разбира от само себе си. Веднъж Ник ми каза, че около десет процента от всички детски изгаряния са вследствие на малтретиране.

Прехапвам долната си устна, умът ми бясно прехвърля обичайните възможности: паднала от печката вряща тенджера, вряла вода във ваната, пожар вкъщи, химическо изгаряне и не мога да устоя на неизбежното продължение. На въпроса как. Това е въпрос, на който Ник се съпротивлява най-много, характерният му отговор върви ръка за ръка с изречения като: Какво значение има? Било е злополука. Стават злополуки. Така е.

Тази вечер той прочиства гърлото си и безропотно ми излага фактите. Шестгодишно момченце пекло бонбони маршмелоу. Незнайно как паднало в огъня и изгорило ръката и цялата лява страна на лицето си.

Ник говори бързо и безпристрастно, сякаш просто предава прогноза за времето. Но аз знам, че това е само привидно, добре заучено прикритие. Знам, че по-голямата част от нощта той вероятно ще остане буден от адреналина на нощните събития. Дори утре сутрин — или по-вероятно, следобед — ще слезе долу разсеян и ще се преструва, че е отдаден на семейството си, но в същото време ще е потънал в мисли за ръката и бузата на детето.

Медицината е ревнива любовница. Чух този израз за първи път през първата година от лекарската специализация на Ник от злостната съпруга на един лекар, която, както научих по-късно, го напуснала заради личния си треньор. Тогава се зарекох да се пазя от подобни чувства. Винаги да съзирам благородството в работата на съпруга си, дори това понякога да е с цената на самота.

— Колко е сериозно? — питам Ник.

— Можело е да бъде и по-зле. Но хич не изглежда добре.

Затварям очи, търсейки лъч надежда, знаейки, че това е моята неизречена роля в нашите взаимоотношения. В болницата Ник може и да демонстрира вечен оптимизъм, граничещ със самонадеяност, дори с перчене, но вкъщи, в леглото ни, той разчита на мен да му вдъхвам надежда, дори когато е мълчалив и сдържан.

— Как са очите му? — набирам кураж най-сетне, защото си спомням, че веднъж Ник сподели колко сложно е възстановяването на това, което всеки смята за прозореца към душата.

— Добре са — отговаря той и се обръща към мене. — На очите му нищо им няма. Те са огромни и сини… като на Руби.

Гласът му заглъхва, с което неволно се издава — когато Ник сравни някой пациент с Руби или Франк, знам, че е започнал да се обвързва.

— Но пък детето има и един чудесен доктор — заключавам накрая.

Мога да чуя леката усмивчица в гласа на Ник, когато той поставя ръка върху ханша ми и отговаря:

— Да. То наистина извади късмет с него, нали?

На другата сутрин, малко след като Ник е отишъл в болницата, аз приготвям закуска, принудена да изтърпя обичайното хленчене на моята първородна. Меко казано, Руби не е в настроение сутрин — още една черта, наследена от баща й. След петнайсет минути тя вече се оплаква, че Франк я „зяпа“, че бананът й е прекалено кашкав и че предпочита пържените филийки на тиган, които прави татко й, пред разнообразните печени сандвичи, които правя аз.

Затова, когато телефонът иззвънява, аз го вдигам с радост и облекчение, че ще си поприказвам с цивилизован зрял човек (онзи ден се развълнувах, когато се обади непознат, който провеждаше някаква анкета) и още повече се зарадвах, като видях, че на дисплея светна името на Кейт. С Кейт Хофман се запознах преди близо шестнайсет години, през първата ни година в колежа, на един купон извън студентското градче, където формално бяхме въведени в колежанския свят на игрите за надпиване. След няколкото питиета до късно през нощта и многобройните запитвания дали сме сестри поради приликата в пълните ни устни, широките ни носове и светлорусите ни коси, ние сключихме договор да си пазим гърба една на друга — обещание, което аз спазих по-късно, когато я спасих от едно похотливо момче, а после я изпратих до общежитието й и й придържах косата назад, докато тя повръщаше върху бръшляна. Случката ни сближи и ние останахме най-добри приятелки през следващите четири години и след завършването. Когато бяхме в средата на двайсетте си години, пътищата ни се разделиха, или по-точно моят живот тръгна в друга посока, а нейният остана почти същият. Тя все още живее в Ню Йорк (в същия апартамент, който деляхме навремето), все още се среща с различни мъже и все още работи в телевизията. Единствената съществена разлика е, че сега е пред камерата — води едно токшоу по кабелна мрежа, наречено „Нишата на Кейт“, и съвсем наскоро нашумя в района на Ню Йорк.

— Слушай, Руби! Леля ти Кейт е! — казвам с преувеличена веселост, надявайки се да заразя с ентусиазъм дъщеря си, която вече негодува, защото отказах да сложа шоколадов сироп в млякото й. Вдигам телефона и питам Кейт на какво се дължи това нейно ранно обаждане.

— Отивам в спортната зала… за нова фитнес програма — казва тя. — Трябва да поолекна малко.

— О, нямаш нужда — възразявам и извъртам очи. Фигурата на Кейт е една от най-хубавите, които съм виждала, дори сред нераждалите и ретушираните на снимки. За жалост вече не ни смятат за сестри.

— Е, да, в живота, може би не. Но знаеш, че камерата добавя поне още пет килограма — отговаря тя и рязко сменя темата, което е в неин стил. — И тъй, какво получи? Какво получи?

— Какво да получа? — питам, а Руби продължава да циври, че иска пържената си филийка цяла, което е коренна промяна от обичайното й изискване да й бъде поднесена на „мънички четвъртити парченца, еднакви по големина и без коричка“. Закривам телефона с длан и се обръщам към нея:

— Миличка, май че някой е забравил вълшебната думичка?

Руби ме поглежда с безизразен поглед, който говори, че тя не вярва във вълшебства. За момента тя е единственото дете в предучилищна възраст, което познавам, вече поставило под съмнение съществуването на Дядо Коледа или поне средството му за придвижване.

Но вълшебство или не, аз не отстъпвам, докато тя поправя молбата си.

— Искам да е цяла. Моля те!

Кимвам, докато изслушвам Кейт, която продължава:

— За годишнината ви? Какво ти подари Ник?

Подаръците от Ник са една от най-любимите теми на Кейт, може би защото тя никога не е получавала нещо повече от букет цветя за „благодаря за снощи“. Затова казва, че й харесва да изживява подобни неща чрез мен. По нейните думи аз водя съвършен живот — тя го произнася с тон, който може да се определи като нещо средно между изпълнен с копнеж и обвинение, в зависимост от това как е минала последната й среща.

Няма значение колко пъти съм й казвала, че чуждата кокошка винаги е по-хубава и че й завиждам за бурния социален живот, привлекателните мъже, с които се среща (включително скорошната й вечеря с един от отбора на „Янките“) и абсолютната й, блажена свобода — онзи вид свобода, която човек приема за даденост до момента, когато стане родител. И няма значение колко често споделям с нея стандартните оплаквания на майката домакиня — неудовлетвореността да завършиш деня, без да си направила нито крачка напред, и факта, че понякога прекарвам повече време с телевизионните герои Елмо, Дора и Барни, отколкото с мъжа, за когото съм омъжена. Нищо от това обаче не й влиза в главата. Тя пак ще пожелае да замени своя живот с моя.

Когато понечвам да й отговоря, Руби надава смразяващ кръвта писък:

— Неееее! Мами! Кааа-зааах цяла!

Застивам с ножа във въздуха, осъзнавайки, че току-що съм допуснала фатална грешка — направила съм четири хоризонтални разреза. „По дяволите“, казвам си, когато Руби настоява да залепя филийката обратно, дори се затичва мелодраматично до шкафа, където държим принадлежностите за рисуване. Изважда шише „Елмерс“ и предизвикателно го размахва пред очите ми, а аз се питам дали да не заиграя по гайдата й и да не очертая с лепилото „полегато Р, както прави тати върху филийката“.

Вместо това обаче казвам с цялото спокойствие, което съм способна да покажа:

— Стига, Руби. Знаеш, че храна не може да се лепи.

Тя се вторачва в мен, сякаш й говоря на патагонски, предизвиквайки ме да й преведа:

— Ще се наложи да се задоволиш с парчета.

Като чува тези груби думи, макар и казани с любов, тя започва да се жалва каква била филийката. Идва ми наум, че най-лесното разрешение ще бъде да изям тази филийка и да изпържа нова за Руби, но в изражението й има нещо толкова влудяващо, че се улавям мислено да рецитирам съвета на педиатъра, на няколкото наръчника и на сестрите си по съдба: не отстъпвай пред исканията й. Философия, която влиза в противоречие с родителския принцип, който обикновено подкрепям: избери си битката — което, признавам, е таен код за не отстъпвай от позициите си само ако е удобно; в противен случай изглади спора, за да си улесниш живота. Освен това, мисля си, докато се приготвям за грозна схватка, ще се опитам да избягвам въглехидратите, започвайки от тази сутрин.

И тъй, след като грижата за целулита решава въпроса, нарочно поставям чинията на Руби на масата пред нея и обявявам:

— Или това, или нищо.

— Тогава нищо! — отговаря Руби.

Прехапвам устни и свивам рамене, все едно че казвам: „Обяви гладна стачка!“, после отивам в дневната, където Франк кротко яде суха „Епъл Джакс“[2] парченце по парченце — единственото нещо, до което се докосва на закуска. Прокарвайки ръка през меката му коса, въздишам в телефонната слушалка и казвам:

— Извинявай. За какво говорехме?

— За годишнината ви — казва тя с очакване, жадна да изслуша описанието ми на съвършена романтична вечер, приказката, на която остава вярна и към която се стреми.

В повечето случаи не ми е приятно да я разочаровам. Но докато слушам засилващото се хлипане на дъщеря си и я наблюдавам как се мъчи да навие филийката си като топка пластилин, за да докаже, че аз греша и че храната наистина може да се съединява, с радост казвам на Кейт, че Ник е бил повикан по пейджъра насред вечерята ни.

— Той не го ли беше изключил? — пита тя унило.

— Не. Беше забравил.

— Ама че неприятно! Съжалявам.

— Да.

— Значи не си разменихте подаръци? Дори когато той се прибра?

— Не. Бяхме се разбрали да минем без подаръци тази година… Положението ни е доста трудно напоследък.

— Да, така е — съгласява се Кейт, отказвайки да повярва нещо друго, което й казвам за живота си — че пластичните хирурзи не са паралии, поне не онези, които работят в академични болници и помагат на деца, а не в частни клиники за уголемяване на бюстове.

— Ами да — продължавам. — Останахме само с един доход, нали помниш?

— Той кога се прибра? — пита тя.

— Късно. Много късно за с-е-к-с… — отговарям, мислейки си, че ще извадя късмета надарената ми дъщеря да запомни четирите букви и да ги издекламира, да речем, пред майката на Ник Кони, която напоследък подмята, че децата гледали прекалено много телевизия. — Ами при теб? — питам, защото се сещам, че тя имаше среща снощи. — Някакво развитие?

— Никакво. Сушата продължава.

Засмивам се.

— Какво? Пет дена суша?

— По-скоро пет седмици. А за секс дори не става въпрос… Вързаха ми тенекия.

— Я стига! — възкликвам, чудейки се що за мъж е този, който би й вързал тенекия.

Освен че има съвършена фигура, тя е забавна, умна и запалена почитателка на спорта, като може да коментира и най-дребните бейзболни подробности така, както повечето жени разказват холивудски клюки. С други думи, тя е мечтата на повечето мъже. Вярно, поддържа висок стандарт и е шокиращо неуверена в себе си, но те не могат да забележат това от самото начало. Един вид, тя е жена, с която могат да скъсат, но не да й вържат тенекия.

Руби проповядва от съседната стая, че не е хубаво да се казва я стига, а Кейт продължава:

— Да. До снощи все смятах, че това не е така. Никога не са ми връзвали тенекия и никога не съм излизала с женен мъж. Мислех си, едва ли не, че първото е наградата ми за второто. Толкова за кармата.

— Да не е бил женен?

— Не. Със сигурност не беше. Проучих въпроса.

— Един момент. Кой беше: счетоводителят от „еХармони“[3] или пилотът от последното ти пътуване?

— Нито един от двамата. Беше ботаникът от „Старбъкс“.

Подсвирвам с уста и надничам от ъгъла в другата стая, където виждам как Руби отхапва скришом залък от пържената филийка. Тя мрази да отстъпва, също като баща си, който не може да отстъпи пред нея дори в „Царството на бонбоните“.

— Виж ти! Вързал ти е тенекия един ботаник! Не е за вярване.

— На мен ли го казваш! И дори не си отвори устата да даде някакво обяснение или извинение. Нямаше дори Много съжалявам, Кейт, но тази вечер предпочитам да се свия в леглото с някоя хубава книга.

— Добре де, може просто да е… забравил — предполагам аз.

— Може просто да е решил, че съм прекалено стара.

Отварям уста да оборя последната й цинична забележка, но не мога да измисля нищо кой знае колко утешително, освен дежурната реплика, че нейният човек е някъде наблизо и че тя скоро ще го срещне.

— Вече не съм сигурна в това, Тес. Според мен ти грабна последния свестен мъж.

Тя замълчава така, че знам какво ще последва. И наистина, след малко добавя кисело:

— Поправка — последните двама свестни мъже. Хитруша такава!

— Ще ми кажеш ли кога най-сетне ще престанеш да го споменаваш? — питам, знаейки, че и двете имаме предвид бившия ми годеник. — Горе-долу?

— Хм. Ами ако е никога? Или… да речем, когато се омъжа. Но я почакай — това е равнозначно на никога, нали?

Засмивам се и й казвам, че трябва да затварям, защото споменът ме запраща обратно към Райън, моя възлюбен от колежа, и към годежа ни. Като под годеж нямам предвид, че Райън просто ми беше предложил. Напротив, оставаха ни две седмици до сватбата и бяхме затънали до гуша в обмисляне на маршрути за меден месец, последни приготовления за тоалетите и първи уроци по танци. Бяха разпратени покани, имахме записан час в Гражданското, а венчалните ни халки бяха гравирани. За всеки близък човек в живота ми аз бях типична сияеща булка — мускулите на ръцете ми бяха стегнати, имах тен, косата ми лъщеше. Буквално сияех. За всеки близък човек, освен за психоаналитичката ми Черил, която всеки вторник в седем часа ми помагаше да определя онази неясна граница между нормалната предсватбена тревога и страха от обвързване, произтичащ от скорошния мъчителен развод на родителите ми.

Като погледна назад, отговорът е очевиден: самото питане предполага проблем, но имаше толкова много фактори, които хвърляха сянка върху въпроса, объркваха сърцето ми. Първо на първо, Райън беше единственият мъж, когото наистина познавах. Двамата излизахме от втората ни година в колежа „Корнел“ и бяхме имали интимни отношения само помежду си. Не можех да си представя да целуна другиго, камо ли да обикна нов мъж. Имахме едни и същи приятели, с които ни свързваха скъпи колежански спомени, и нямах намерение да ги опетнявам с раздяла. Освен това и двамата страстно обичахме литературата, и двамата завършихме английска филология и станахме гимназиални учители, въпреки че аз бях на път да продължа с докторантура в Колумбийския университет, с мечтата да стана професор. В действителност само няколко месеца по-рано аз го накарах да се премести при мен в Ню Йорк, като го убедих да напусне работата и любимия си роден град Бъфало в замяна на нещо по-вълнуващо. И както беше вълнуващо, така беше и плашещо. Бях израснала в Уестчестър, като често с брат ми и родителите ми прескачахме до Манхатън, но да живееш в големия град беше съвсем различно и Райън беше моя опора и предпазна мрежа в несигурния, плашещ и реален свят. Надеждният, честен, мил, забавен Райън, с голямото си шумно семейство и родители, женени от трийсет години и отгоре — добър знак, както отбеляза майка ми.

Плюс, плюс, плюс, плюс, плюс.

И накрая, идваше милото уверение на самия Райън, че двамата много си подхождаме. Че аз просто прекомерно премислям нещата, бидейки своето обичайно невротично аз. Той искрено вярваше в нас, което през повечето дни ми беше достатъчно, за да повярвам и аз.

— Ти си от онези момичета, които никога няма да бъдат напълно готови — каза ми той веднъж след сеанс при Черил. Винаги споделях с него подробностите от тези срещи с незначителна редакция. Бяхме в един италиански ресторант във Вилидж и чакахме специалитета с ньоки, когато той протегна дългата си слаба ръка през масата и потупа моята. — Това е едно от нещата, които най-много обичам у теб.

Помня, че се замислих над думите му, докато оглеждах прагматичното му изражение, и стигнах до заключението, в известна степен с тъга и недоумение, че вероятно е прав. Че може би не бях достатъчно заякнала за онзи вид всепоглъщаща, безусловна страст, за която бях чела в книгите, бях гледала във филмите, дори бях чувала от някои приятелки, включително Кейт. Може би трябваше да се справя с основите на нашата връзка — удобство, съвместимост и състрадание. Може би беше съвсем достатъчно онова, което имахме и от което вероятно никога нямаше да намеря по-добро, дори цял живот да търсех.

— Аз наистина съм напълно готова — казах, убеждавайки най-сетне себе си, че това е истина. Все още не бях сигурна дали аз самата започвах да намирам решение, но поне въпросът бе решен. Щях да се омъжа за Райън. Окончателно решение. Последна дума.

До след три дни, което ще рече, когато за първи път видях Ник.

Бях в метрото, в обичайната претъпкана сутрин на път за университета, когато две станции след мен той се качи в същия вагон, в синьо-сиво операционно облекло, с висок термос кафе в едната ръка. Тъмната му чуплива коса беше по-дълга, отколкото е сега, и помня, че си помислих, че повече прилича на актьор, отколкото на лекар. Че може би всъщност е актьор, който играе ролята на лекар и сега е тръгнал към телевизионното студио. Помня, че го погледнах в очите — най-топлите кафяви очи, които бях виждала, и почувствах, че ме залива най-безумното интуитивно чувство, което може да се определи единствено като любов от пръв поглед. Тогава си помислих, че в този момент бях спасена от човек, когото не познавах и вероятно никога нямаше да опозная.

— Здравейте — поздрави той усмихнат и се хвана за същата дръжка, за която се държах и аз.

— Здравейте — отговорих, стаявайки дъх, когато ръцете ни се докоснаха и ние продължихме да се полюшваме във вагона, като разменихме общи приказки по теми, които и двамата забравихме веднага.

Малко по-късно, след като задълбахме в лични въпроси, включително моя докторат и неговата лекарска специализация, той посочи с брадичка диамантения ми пръстен и попита:

— Е, кога е големият ден?

Отговорих му, че е след двайсет и един дни, и вероятно съм добила сериозно изражение, когато го казах, защото той ме изгледа многозначително и ме попита дали всичко е наред. Имах чувството, че гледа право през мен, в сърцето ми, и когато срещнах погледа му, не успях да удържа сълзите си. Не можех да повярвам, че плача пред напълно непознат, при положение че не съм го правила дори лежейки на туидената кушетка на Черил.

— Познато ми е — каза той кротко.

Попитах го откъде му е познато.

— От опит. Само че не бях тръгнал към олтара. И все пак…

Прихнах през непривлекателното си подсмърчане.

— Може би всичко ще е наред — додаде той, отмествайки поглед встрани, сякаш да ме остави сама със себе си.

— Може би — отговорих, изваждайки книжна кърпичка от чантата си, и се стегнах.

След малко слязохме на 116-а улица (която, както по-късно щях да науча, изобщо не е била станцията на Ник) и тълпата около нас се разпръсна. Помня, че беше горещо, че миришеше на печени фъстъци, а някаква етнопевица извиваше сопраното си на улицата горе. Времето като че ли спря, докато го наблюдавах как изважда писалка от джоба си и пише името и телефонния си номер на една картичка, която и до ден-днешен държа в портфейла си.

— Заповядай — каза той и я притисна в дланта ми.

Погледнах надолу към името му, мислейки си колко прилича на Никълъс Русо. Възхитително солиден. Секси. Прекалено хубаво, за да е истина.

Изпробвах да кажа името му гласно:

— Благодаря ви, Никълъс Русо.

— Ник — предложи той. — А ти си…

— Теса — отвърнах и почувствах, че ми прималява от удоволствие.

— Е, Теса, обади ми се, ако ти се прииска да разговаряме. Нали знаеш… Понякога помага да си поговориш с някой безпристрастен.

Погледнах го в очите и видях истината. Той беше толкова безпристрастен, колкото и аз.

На другия ден казах на Райън, че не мога да се омъжа за него. Това беше най-лошият ден в живота ми дотогава. Сърцето ми беше разбивано и преди Райън — вярно, на много по-крехка възраст, — но този път беше далеч по-лошо. Беше разбито сърце плюс гузна съвест и вина, дори срам от скандала с отменената сватба.

— Защо? — попита той през сълзи, за които все още не мога да понеса да мисля. Бях виждала Райън да плаче, но никога не е било заради мене.

Колкото и тежко да беше, чувствах, че му дължа истината, бруталната истина.

— Обичам те, Райън. Но не съм влюбена в теб. А не мога да се омъжа за човек, в когото не съм влюбена — започнах аз, знаейки, че звучи като шаблонен израз при скъсване. Като някакво несъществено, плитко извинение, което мъжете на средна възраст дават на съпругите си, преди да поискат развод.

— Откъде знаеш? — попита ме той. — Всъщност какво значи всичко това?

Можах само да поклатя глава и да си помисля за момента в метрото с непознатия на име Ник в синьо-сиво операционно облекло и да повтарям отново и отново, че съжалявам.

Кейт беше единствената, която научи цялата история. Единствената, която знае истината и до днес. Че се запознах с Ник, преди да скъсам с Райън. Че ако не беше Ник, щях да се омъжа за Райън. Че вероятно все още щях да съм омъжена за него, да живея в друг голям град, с други деца и да водя изцяло друг живот. Разводнена, анемична версия на сегашния ми живот. С всичките неприятни моменти на майчинството, без възвишените мигове на истинската любов.

Разбира се, сред някои наши по-предубедени приятели имаше предположения за изневяра, когато с Ник започнахме да се виждаме редовно само няколко месеца по-късно. Дори Райън (който тогава все още ме познаваше по-добре от всеки друг, включително Ник) изрази съмнение за момента, когато се случи всичко, и колко бързо съм продължила напред.

„Искам да вярвам, че си свестен човек, написа ми той в едно писмо, което все още пазя някъде. Искам да вярвам, че си била честна с мен и никога не си ме мамила. Но ми е трудно да не се запитам кога всъщност се запознахте с новия ти приятел.“

Писах му в отговор, макар той да не искаше такъв, че съм невинна и се извиних още веднъж за болката, която му причиних. Писах му, че за него винаги ще има специално място в сърцето ми и че се надявам след време да ми прости и да си намери някоя, която ще го обича така, както заслужава. Намекът беше ясен — аз бях намерила онова, което желаех за него. Бях влюбена в Ник.

В това чувство никога не се прокрадна колебание. Животът невинаги е забавен и почти никога не е лесен, мисля си, докато се връщам отново в кухнята, разтоварена от грижите си, готова за второто си кафе, но аз обичам съпруга си и той ме обича. Това е постоянна величина в живота ми и ще продължава да е такава, докато децата ни растат, кариерата ми се променя, приятели идват и си отиват. Сигурна съм в това.

И все пак се улавям, че се пресягам и чукам два пъти на дървената ни дъска за рязане. Защото човек не може да е напълно сигурен, когато стане въпрос за най-важните неща.

[1] В оригинала: „Tooth hurty“, което на английски е омофон на „Two thirty“ (Два и половина). — Бел.ред. ↑

[2] Марка зърнена закуска с ябълки и канела. — Бел.прев. ↑

[3] Сайт за запознанства. — Бел.прев. ↑

Глава 4
Валъри

На другата сутрин преместват Чарли от Спешното отделение на „Масачузетс Дженеръл“ отсреща в „Шрайнърс“, за която Валъри неведнъж беше чувала, че е един от водещите педиатрични центрове по изгаряния в страната. Тя знае, че отиват там за дълга, тежка битка, но също така чувства облекчение, че състоянието на Чарли вече не е въпрос на живот и смърт — чувство, което се усилва, когато вижда, че д-р Русо ги чака в новата им стая.

Няма и едно денонощие, откакто за първи път разговаряха, но тя вече му вярва така, както на никого досега. Когато той тръгва към нея с болничния картон в ръка, Валъри с възхищение забелязва изумителните черти на лицето му: извивката на долната устна, елегантния нос, ясните кафяви очи.

— Здрасти — казва той, изричайки отчетливо всеки звук. Цялото му държание, маниерите му са формални и все пак от него се излъчва нещо познато, дори успокояващо, и Валъри за миг се замисля да не би пътищата им да са се пресичали някога, някъде, в съвсем различна обстановка.

— Здравейте! — отговаря тя с известно смущение, че е рухнала пред него предишната нощ. Иска й се да се бе показала по-силна, но си казва, че той е виждал какво ли не и вероятно ще вижда още нейни сълзи, преди всичко да свърши.

— Как си? — пита той с искрена загриженост. — Успя ли да поспиш?

— Малко — казва тя, макар да бе прекарала почти цялата нощ до леглото на Чарли. Пита се защо лъже и още — как може една майка да спи в момент като този.

— Добре, добре — казва той, като задържа погледа си върху нея за секунди, после го отмества към Чарли, който е буден, но все още упоен. Тя го наблюдава как преглежда бузата и ухото на Чарли с вещата помощ на сестрата, как двамата си разменят инструменти, мазила, марля и тихи коментари. После той се пресяга към ръката на Чарли и с пинсети отлепя превръзката от обгорялата, подута кожа. Валъри инстинктивно понечва да извърне поглед, но се въздържа, като потиска напън за повръщане, запаметявайки гледката от оцветената на места в червено и розово, на места в черно кожа. Опитва се да я сравни с вида й от последния път преди няколко часа, когато му смениха превръзката и поглежда лицето на д-р Русо за реакцията му.

— Как ви се струва? — пита тя напрегнато, тъй като не е разгадала изражението му.

Доктор Русо заговаря бързо, но любезно:

— В момента определено сме в критично положение… Ръката му е малко по-подута от всички течности, които поема… Малко ме безпокои кръвният поток, но още е твърде рано да се каже дали ще има нужда от ескаротомия.

Още преди тя да зададе въпроса, той започва да обяснява плашещия медицински термин с прости думи:

— Ескаротомията е хирургическа процедура, използвана при изгаряне трета степен, когато има едема, или подуване, което затруднява кръвообращението.

Докато Валъри се мъчи да възприеме казаното, д-р Русо продължава по-бавно:

— Изгарянето е направило кожата много стегната и твърда и тъй като Чарли се е обезводнил, изгорената тъкан се подува и се опъва още повече. Това причинява натиск. Ако той продължи да се увеличава, кръвообращението може да бъде изложено на риск. Стане ли така, ще трябва да проникнем вътре и да направим серия разрези, за да освободим напрежението.

— Има ли неблагоприятна страна на процедурата? — пита тя, съзнавайки инстинктивно, че всяко нещо има и неблагоприятна страна.

Д-р Русо кимва.

— Е, да, човек винаги гледа да избегне операция, ако е възможно — казва той и в думите му се долавя предпазливо търпение. — Ще има малък риск от кървене и инфекция, но ние сме в състояние да контролираме тези неща… В общи линии, аз не съм особено обезпокоен.

Валъри се замисля върху думата „особено“, анализирайки нюансите и степента на неговото безпокойство, точния смисъл на твърдението му. Като че ли усетил това, д-р Русо се усмихва леко, стисва левия крак на Чарли през двете одеяла и казва:

— Радва ме подобрението му и се надявам да вървим в правилната посока… Той е боец, това мога да кажа.

Валъри преглъща и кима, но никак не й се иска синът й да е боец. Не й се иска да е необходимо да се бори за него. Уморила се е да се бори дори преди това да се случи.

— А лицето му? — пита тя.

— Знам, трудно е… Но и тук ще трябва времето да покаже… Ще са нужни няколко дни, за да се определи дали тези изгаряния са втора или трета степен… Когато определим тези поражения, ще можем да съставим план от там нататък.

Валъри прехапва долната си устна и кима. След секунди мълчание тя забелязва, че тъмната му брада е набола от снощи и изглежда като сянка по челюстта и брадичката му. Запитва се дали се е прибирал вкъщи и дали има деца.

Накрая той заговаря:

— От сега нататък ще поддържаме кожата му чиста и превързана и ще го наблюдаваме внимателно.

— Добре — отговаря и пак потвърждава с глава.

— Ние ще го наблюдаваме — повтаря той и докосва лакътя й. — А ти се опитай да поспиш тази нощ.

Валъри успява да се усмихне.

— Ще се опитам — излъгва отново тя.

По-късно същата нощ Валъри седи в люлеещия се стол с широко отворени очи и мисли за бащата на Чарли и за нощта, в която се запознаха в един бар на водолазния клуб в Кеймбридж, само дни след големия й скандал с Лоръл. Отиде сама, съзнавайки, че идеята не е добра, дори преди да го види да седи в ъгъла, също сам; палеше цигара след цигара и изглеждаше загадъчен, красив и с изписана по вълнуващ начин тревога на лицето. Тя реши, че й е нужно безразсъдно запознанство и ако й се предостави възможност, ще си тръгне с него. И точно така направи след три часа и четири чаши вино.

Името му беше Лайънъл, но всички му викаха „Лайън“[1], което трябваше да й послужи за предупреждение. В действителност той наистина приличаше на лъв с изумителната си златиста кожа и зелени очи, с гъстата си къдрава коса като грива и с огромните си мазолести ръце. И нравът му беше такъв — сдържан, апатичен, с проблясъци на гняв от време на време. И също като лъв с голямо задоволство оставяше лъвицата в живота му да върши цялата работа, било то да му пере дрехите, да готви или да се грижи за сметките му. Валъри си обясни зова с неговата прекомерна вглъбеност в работата, докато според Джейсън неговият мързел произтичал от типичното за красивите мъже чувство, че всичко му се полага по право. Тя разбираше гледната точка на брат си, дори в разгара на безумното си влюбване, когато повечето жени са заслепени от увлечението си, но просто не й пукаше, дори намираше недостатъците му за неустоими, романтични, напълно подобаващи на един скулптор и художник.

— Той е художник — повтаряше тя на Джейсън, сякаш това беше всеобхватно извинение за всичките слабости на Лайън. Беше наясно как звучат думите й, съзнаваше, че Лайън е един вид клише — темпераментният, егоцентричен художник — и че тя беше още по-голямо клише, задето се бе влюбила в него. Беше ходила в ателието му, виждала бе творбите му, но не го беше виждала, докато работи. Въпреки това можеше да си го представи как пръсва с едно движение на китката си червена боя върху гигантско платно. Двамата заедно възстановяваха сцената с Деми Мур и Патрик Суейзи от „Призрак“ на фона на „Unchained melody“.

— Както и да е — извъртя очи Джейсън. — Просто бъди внимателна.

Валъри му обеща. Но у Лайън имаше нещо, което я караше да захвърли цялата си предпазливост, а и кондомите, когато правеха секс навсякъде из ателието му, в апартамента му, в извънградската му къща във Винярд (тази къща и кучето се оказаха на бившата му приятелка — причина за първото сериозно спречкване помежду им), дори на задната седалка на такси. За Валъри това беше най-вълнуващият секс — физическа връзка, която я накара да се чувства непобедима, сякаш всичко беше възможно. За жалост еуфорията продължи кратко, защото бе заместена от ревност и параноя, когато Валъри започна да надушва парфюм по ризите му, да намира руси косми в банята му, червило по винените чаши, които той дори не си правеше труда да сложи в съдомиялната машина. Тя го разпитваше в пристъпи на гняв, но най-накрая повярва на отговорите му — веднъж, че негова братовчедка му била на гости, друг път, че се отбил негов преподавател от Художествената академия, после пък идвало момичето, с което се бил запознал в галерията и за което се кълнеше, че било лесбийка.

През цялото това време Джейсън полагаше всички възможни усилия да убеди Валъри, че не си заслужава да страда заради Лайън. Че той бил поредният труден и не особено талантлив художник, каквито с лопата да ги ринеш. Валъри се правеше, че е съгласна с него, искаше да е съгласна, но някак не можеше да си наложи да повярва, че всичко това е истина. Първо, Лайън не беше толкова труден — нямаше проблеми с наркотиците или алкохола, никога не беше престъпвал закона. И второ, за много зла участ, той беше талантлив: „блестящ, проницателен и провокативен“, според рецензията в „Бостън Финикс“ за първата му изложба в галерията на Нюбъри Стрийт, собственост, между другото, на една елегантна, самодоволна млада дама от хайлайфа на име Пондър, която по-късно щеше да стане поредното завоевание на Лайънъл.

— Пондър[2] ли? Що за претенциозност е това? — попита гласно Джейсън, след като Валъри беше видяла Лайън да я целува на улицата пред жилището му и се втурна вкъщи разстроена, за да съобщи на брат си.

— Лайън и Пондър — продължи Джейсън. — Те си подхождат и по имената.

— Знам — отвърна Валъри, съзирайки известна утеха в презрението на брат си.

— Обмисли ето това — рече Джейсън, като „перна“ с двата средни пръста въображаемата двойка.

Валъри се засмя, но не можа да каже на Джейсън защо всъщност се оплаква, че е скъсала с Лайън. Предишния ден си беше направила тест за бременност и се оказа, че чака дете от него. Не знаеше защо крие това от брат си — от срам, скръб или с надеждата, че резултатът не е верен, че тя е имала първия фалшив положителен резултат в историята на тестовете за бременност. Няколко дни по-късно, след като кръвната проба в лекарския кабинет потвърди, че в нея расте зародиш, тя се разплака в стаята си и се помоли да пометне или да добие сила да отиде в клиниката на Комънуелт авеню, в която няколко нейни приятелки бяха ходили, докато учеха в колежа. Но дълбоко в себе си знаеше, че не би го направила. Може би се дължеше на католическото й възпитание, но по-вероятно беше, че тя всъщност искаше бебето. Бебето на Лайън. Пламенно отричаше, че намеренията й са да си го върне по този начин, но продължаваше да му се обажда често, надявайки се у него да настъпи вътрешна промяна, преобразяване на характера.

Той нито веднъж не й вдигна телефона, принуждавайки я да му оставя мъгляви съобщения, намекващи, че е в беда. И на тях тя не получи отговор дори когато го уведоми, че има да му съобщава нещо „наистина важно“.

— Той не заслужава да знае — заяви Джейсън, добавяйки, че Лайън е първият човек, когото някога е мразил.

— Но бебето не заслужава ли да си има баща? — възрази Валъри.

— Ако изборът е или Лайън, или никой, то никой е по-добре за детето.

Валъри разбираше напълно брат си, съзнавайки, че продължителното разочарование разбива по-силно сърцето, отколкото празнотата, но едновременно с това чувстваше, че да го държи в неведение е също толкова нередно, колкото и да прекъсне бременността си. Затова една самотна вечер, когато беше в края на третия месец, тя реши да му се обади за последен път, да направи още един, окончателен опит. Но когато набра телефонния му номер, някакъв непознат с акцент от Средния изток й каза, че Лайън се е преместил в Калифорния и не е оставил никакъв адрес. Тя не знаеше дали да повярва на човека, или просто му е било казано да отговаря така, но и в двата случая официално го заряза, както беше зарязала Лоръл и приятелките си при завръщането си у дома. Нищо повече не можеше да направи, каза си тя, и най-изненадващо се отърси от чувството за безполезност, като си напомняше за него всеки път, когато изпаднеше в труден момент: когато раждаше, когато докара Чарли от болницата вкъщи, когато той я държеше будна до късно през нощта поради колики, възпаление на ушичките, висока или прекалено ниска температура. Напомняше си за това, когато най-накрая Чарли беше достатъчно голям, за да пита за баща си — сърцераздирателен момент, от който Валъри се беше ужасявала всеки ден от живота на сина си. Беше му казала различна истина, такава, каквато я съчиняваше от години — че баща му е талантлив художник, който трябвало да замине, преди Чарли да се роди, и че тя не знае къде е в момента. От Лайън имаше една абстрактна картина с кръгове в зелени нюанси, която беше закачила над леглото на Чарли. После му показа единствената снимка на баща му — неясна моментална снимка, която пазеше в кутията за шапки в гардероба. Попита Чарли дали я иска, като му предложи да я сложи в рамка, но той поклати глава и я върна обратно в кутията.

— Той изобщо не те е виждал — добави тя, едва сдържайки сълзите си. — Ако те беше видял, щеше да те обича толкова много, колкото и аз.

— Той ще се върне ли някой ден? — попита Чарли, поглеждайки я с кръглите си и тъжни, но сухи очи.

Валъри поклати глава и отвърна:

— Не, миличък. Няма да се върне.

Чарли бе приел това, кимайки храбро, а Валъри още веднъж си каза, че няма какво повече да направи, освен да бъде добра майка, възможно най-добрата майка.

Но сега, след години, загледана в болничния таван, тя се улови, че се съмнява в това, че се съмнява в себе си. Разбра, че й се иска да се бе опитала по-настоятелно да открие Лайън. Че й се иска синът й да има баща. И тя никога да не е оставала сама.

[1] Лъв (англ.) — Бел.прев. ↑

[2] Обмислям, премислям (англ.) — Бел.прев. ↑

Глава 5
Теса

В събота следобед Ник, Руби, Франк и аз избираме костюми за Хелоуин в „Таргет“ — представата ни за приятно семейно прекарване, — когато изведнъж осъзнавам, че съвсем съм заприличала на майка си. Разбира се, не за първи път смутено се улавям в „Барбизъм“, както брат ми нарича такива случаи. Например наясно съм, че звуча като нея всеки път, когато предупреждавам Руби, че „стъпва по тънък лед“ или че „само скучните хора скучаят“. И забелязвам приликата си с нея, когато купувам неща, които в действителност не са ми нужни — било то някоя дреха или кашон с шест пакета японски спагети — само защото са на разпродажба. Както и когато съдя някого, че е забравил да благодари писмено, че шофира с индивидуална регистрационна табела или че, пази боже, дъвче прекалено енергично дъвка на публично място.

Но когато заставам на пътеката с костюмите в „Таргет“ и казвам на Руби, че костюмът на Шарпей от „Училищен мюзикъл“[1], състоящ се от горнище, украсено със скъпоценни камъни, стигащо до пъпа, с гол гръб и презрамки, които се връзват на врата, и тесни панталони от златно ламе, не е за нея, съм сигурна, че съм навлязла много навътре в терена на Барб. Не толкова поради свързващата ни женска чувствителност, а защото обещах на дъщеря си, че тази година може сама да си избере костюма. Че може да бъде „каквато си поиска“ — абсолютно същото, което майка ми ми казваше, когато бях малка, а после и когато станах млада жена. Докато онова, което тя всъщност имаше предвид неведнъж, и очевидно онова, което аз имах предвид в този момент, беше: „Бъди каквато си поискаш, стига да одобря избора ти.“

Сърцето ми се свива при спомена за всички разговори с майка ми миналата година, когато й заявих, че напускам работата си като преподавателка в колежа в Уелзли. Знаех, че ще има (много) какво да каже по този повод, тъй като бях свикнала да ми дава непоискани съвети. В действителност ние с брат ми доста се шегуваме с нейните посещения и с честотата на изреченията й, започващи с „Ако ми разрешиш едно предложение“, с което просто любезно си проправя път, за да ни каже колко погрешно подхождаме към всяко нещо. Ако ми разрешиш едно предложение: не е лошо да приготвяш дрехите на Руби от предната вечер — това ще предотврати много спорове на сутринта. Или: Ако ми разрешиш едно предложение: трябва да определиш специално място за всички писма и документи, които получавате. Установих, че това много намалява безпорядъка. Или: Ако ми разрешиш едно предложение: опитай се да се отпуснеш и да си създадеш спокойно обкръжение, докато кърмиш бебето. Според мен Франки усеща напрежението ти.

Да, мамо, той със сигурност усеща напрежението ми. Както и всички останали в къщата. И целият свят. Именно затова напускам работа.

Това обяснение, разбира се, не я задоволи. Напротив, то породи у нея още много други „предложения“. Като: Не го прави! Ще съжаляваш. Бракът ти ще пострада. И продължи да цитира Бети Фридан[2] и Аликс Кейтс Шулман[3], която пък предлага на жените вместо да напускат работата си, просто да отказват да вършат 70 процента от домакинските задължения.

— Направо не разбирам как може да изоставяш мечтите си — отбеляза тя със страстта, която напомняше дните, когато тя излизаше на феминистки протести с изгаряне на сутиени по времето на хипитата. — И всичко, за което хвърли толкова труд. За да седиш вкъщи по пуловер, да сгъваш дрехи и да печеш меса в тесто на фурна.

— Не е за това — възразих, чудейки се как е възможно да ме вижда през телефонните линии как стоя до печката и правя макарони с бекон и черни трюфели, поръсени със сирене, по рецепта, която току-що бях изрязала от списание. — Просто искам да прекарвам повече време с Руби и Франк.

— Знам, мила, знам, че вярваш в това. Но накрая ще пожертваш душата си.

— О, мо-о-оля те, мамо — казвам и извъртам очи, — не драматизирай толкова.

Тя обаче продължава, все тъй припряно.

— И преди да си се усетила, децата ще тръгнат на училище. А ти ще ги чакаш вкъщи да се приберат, за да ги обсипеш с въпроси как е минал техният ден и да живееш своя живот чрез тях. И ще поглеждаш назад и ще съжаляваш за решението си.

— Откъде знаеш как ще се чувствам? — питам възмутена, както правех в гимназията, когато тя се опитваше, по своите думи, да повиши съзнанието ми. Както стана, когато пожелах да стана мажоретка и тя ме смъмри пред всички мои приятелки мажоретки, че трябвало да се включа „в истински отбор“, а не „да подскачам за банда момчета“.

— Защото те познавам… Знам, че това няма да ти е достатъчно. Нито за Ник. Не забравяй — Ник се влюби в младата жена, която следваше мечтите си. Сърцето си. Ти обичаш работата си.

— Но повече обичам семейството си, мамо.

— Те не се изключват взаимно.

— Понякога се изключват — възразявам и се сещам как веднъж, като се прибрах, заварих бавачката да вика от радост при първите самостоятелни стъпки на Руби. И безброй други неща, които бях пропуснала — както неповторими, така и по-обикновени моменти.

— Какво казва Ник? — по гласа й долавям, че това е капан, тест без верен отговор.

— Подкрепя решението ми.

— Е, не съм изненадана. — Тонът й е язвителен, точно толкова, че да ме накара да се запитам за стотен път какво има против съпруга ми — или може би против всички мъже, освен брат ми.

— Как да разбирам това? — предизвиквам я, знаейки, че тя гледа на решението ми както гледа на всичко — през лещите на собствения си развод и омразата си към кръшкащия ми баща.

— Ами да речем, че отчасти смятам за голямо благородство от страна на Ник, че те подкрепя — започва тя, превключвайки на спокойния си, поучителен тон, само една степен по-малко дразнещ от резкия й тон. — Той иска да си щастлива… и си мисли, че това ще те направи щастлива. Освен това той поставя като приоритет времето пред допълнителния доход, което може да се определи като разумно нещо…

Потапям дървена лъжица във врящия сос със сирене и го опитвам. Съвършен, помислям си, докато я слушам да нарежда.

— Но мечтите на Ник не са поставени на заден план. И с течение на времето това може да изгради стена между вас. Той ще живее този стимулиращ, интересен, смислен, удовлетворяващ, бликащ от енергия живот напълно отделно от теб, Руби и Франк. Междувременно цялата неблагодарна работа, всички битови подробности ще останат за тебе…

— Аз пак си имам свой живот, мамо. Пак имам интереси и приятели… и повече време, за да развивам и двете… А и винаги мога отново да взема един-два класа като хоноруван преподавател, ако това толкова започне да ми липсва.

— Няма да е същото. Ще бъде работа, а не професия. Развлечение, а не страст… и след време Ник може да загуби уважение към теб. И по-лошо, ти самата може да загубиш уважение към себе си.

Поемам си дълбоко въздух и се приготвям да чуя онова, което със сигурност знам, че ще последва.

И наистина, тя завършва с тежък, горчив намек:

— И тогава… именно тогава бракът ти ще стане податлив.

— Податлив на какво? — питам, правейки се, че не разбирам.

— На кризата на средната възраст — отговаря тя. — На клаксоните на лъскавите червени спортни коли и на едрогърдестите жени, които имат дори по-големи мечти.

— Аз не харесвам червените коли, нито големите гърди — прихвам на цветистия начин на изразяване на майка ми.

— Имах предвид Ник — уточнява тя.

— Разбрах — едва устоях да не изтъкна противоречивостта на аргумента й — факта, че татко започна да кръшка, след като тя започна свой бизнес като дизайнер по вътрешно обзавеждане. Между другото, преобзавеждането й на една къща от червеникавокафяв камък в Мъри Хил се беше появило на страниците на „Ел декор“ в седмицата, когато тя разкри последната любовна афера на баща ми, спипвайки го с неработеща жена, без определени мечти, освен мечтата й да усъвършенства изкуството на развлечението. Баща ми и до ден-днешен е с нея. Името й е Даян. Дейвид и Даян (и техните кучета Доти и Далайла). Монограмите „Д“ могат да се видят навсякъде у тях — образец на блаженството на втория брак, в който двамата заедно самодоволно са се отдали на хедонизъм[4], въргаляйки се в плодовете на нейния попечителски фонд и неговата пенсия от престижната адвокатска фирма, в която бе работил повече от трийсет години.

Но се въздържах да й кажа, че работата не е сигурна застрахователна полица, както защото не исках да нараня чувствата й, така и защото не исках да си помисли, че изпитвам нещо друго, освен най-голямо уважение към нея. Тя може и да не беше приела развода с достойнство (като в деня, когато разбра за Даян и метна бухалка по открития мерцедес на баща ми), но поне се постара, доколкото можеше. И въпреки всички спънки в живота й, винаги успяваше да изплува с вдигната глава, силна, и въпреки всичко — истински щастлива. От отглеждането на брат ми и мен до краткотрайната й, но интензивна борба с рака на гърдата (която тя като по чудо бе успяла да скрие от нас, докато бяхме в началното училище, като ни залъгваше, че си бръснела главата поради непоносимата гореща вълна в Ню Йорк), до започнатата й от нищото кариера, Барби беше една издръжлива, красива „мацка“ и аз винаги съм се гордеела, че имам такава майка, въпреки че много обичаше да командва.

Затова просто настоях на своето:

— Мамо, чуй ме. Знам, че си добър човек. Но това е правилният избор за нас. За нашето семейство.

— Добре, добре омекна тя. — Дано да греша, Теса. Искрено се надявам да греша.

Сега си мисля за този разговор и за обета си да поддържам избора на Руби, дори да не го одобрявам. Но докато разглеждам снимката на Шарпей, задържайки поглед върху червеното червило, високите токчета и предизвикателната поза, изоставям решението си и се опитвам да направя изключение със заканата си „никакво облекло на лека жена“ и да променя решението на дъщеря си. Само този път.

— Руби, струва ми се, че този костюм е… за по-зряла жена — подмятам небрежно, стараейки се да не секвам желанието й.

Руби обаче поклаща решително глава.

— Не, не е!

Хващайки се за сламка, опитвам пак.

— Направо ще замръзнеш в този костюм, докато раздаваш бонбони.

— Аз съм с гореща кръв — заявява тя, явно разбирайки погрешно урока по биология, който баща й й е изнесъл сутринта.

В същото време наблюдавам друга двойка майка и дъщеря, облечени в еднакви виолетово-червени велурени анцузи, които с радост се спират на един безобиден костюм на Дороти[5]. После майката се усмихва самодоволно, сякаш да ми покаже как се прави, и изрича с глас, в който се долавя намек, явно предназначен за Руби:

— Виж този очарователен костюм на Снежанка. Много ще отива на малко момиче с тъмна коса.

Аз се включвам в нейната игра, за да й покажа, че такива повърхностни номера никога няма да минат при нас:

— Ами да! Руби, твоята коса е тъмна. Няма ли да ти хареса да бъдеш Снежанка? И ще държиш лъскава червена ябълка.

— Не, не искам да съм Снежанка. А и не обичам ябълки — сопва се Руби с каменно лице.

Другата майка закачливо свива рамене към мен и ми хвърля изкуствена усмивка, сякаш да каже: Аз опитах. Но уменията ми като майка на годината се простират дотук!

И аз й се усмихвам фалшиво, въздържайки се да й кажа какво мисля в действителност: че е неразумен кармичен ход от нейна страна да се мотае тук с чувство за превъзходство пред другите майки. Защото преди да се усети, малкият й ангел ще стане татуирана тийнейджърка, която ще крие цигари с марихуана в марковата си чантичка и ще раздава свирки на кого ли не на задната седалка на беемвето си.

След секунди, докато двете продължават по приказната си пътечка, Ник се появява иззад ъгъл, носейки Франк с едната си ръка и костюм на Елмо[6] — в другата, доказвайки за пореден път, че поне у нас момчетата са по-лесни. Очите на Руби светват, когато вижда баща си, и тя, без да губи време, ме „разжалва“ с възможно най-висок глас:

— Мама каза, че мога да си избера каквото си поискам за Хелоуин, а сега не ми разрешава да бъда Шарпей.

Ник повдига вежди.

— Мама не би нарушила обещанието си току-така, нали?

— Да, ама го наруши — настоява Руби и издава напред долната си устна. — Току-що.

Ник ме поглежда и аз с неохота потвърждавам с глава.

— Виж сам — промърморвам, като посочвам ефектната снимка и тайничко изпитвам задоволство, когато прочитам мислите му. От една страна, знам, че основният му инстинкт е да угоди на дъщеря си, да я направи щастлива буквално на всяка цена. От друга, той проявява прекомерна закрила и дълбоко в себе си предпочита малкото му момиченце да не се разкарва из квартала с вид на невръстна проститутка.

Изпълнена с надежда, наблюдавам как Ник кляка пред Руби и й прави възможно най-меката забележка.

— Мисля, че този костюм е за малко… по-възрастни, Руби. Може би догодина?

Руби поклаща глава.

— Не е за много възрастни, тате. Той е моят размер — не отстъпва тя и посочва 4Т на етикета.

При този пръв знак на съпротива Ник става и се предава, стрелвайки ме с безпомощен поглед.

— Е, в такъв случай — обръща се той към Руби, — изглежда, че спорът е между теб и мама.

Отново се замислям за майка си и се опитвам да си представя какво би казала тя на Руби, но и по-важното, какво би казала за бащинското „карай да върви“ от страна на Ник. За битовите подробности ще отговаряш ти, отеква гласът й в ушите ми. Тогава въздъхвам тежко, както правят всички майки, и казвам:

— Обещанието си е обещание. Да бъде Шарпей!

— Ура! — извиква Руби и се втурва към касата.

— Ура! — повтаря като ехо Франк, докато той и Ник я последват.

— Но без червило — добавям, говорейки вече на себе си, както прави майка ми. — И ще си облечеш поло, малка госпожице. Независимо дали ти харесва, или не!

По-късно вечерта, след като децата най-накрая са си легнали, поглеждам календара и установявам, че утре е денят, в който Руби трябва да е „специална помощничка“ в предучилищната група. За Руби това е фантастична новина, защото задачата на „специалната помощничка“ е да нахрани златната рибка в класната стая, да избере книжка за прочит в часа за разказване и да бъде първа на опашката за детската площадка. За жалост това значи също, че аз трябва да осигуря здравословна, но и вкусна закуска за шестнайсет деца, в която да няма фъстъчени продукти или ядки поради смъртоносна алергия в групата. А това изключва всичко, което може да ми се намира под ръка.

— По дяволите! — измърморвам, чудейки се как не видях по-рано подчертаното само преди две седмици в неоновооранжево „специална помощничка“.

— Какво искаш, „Напа“ или „Рона“[7] — пита ме Ник, държейки бутилка във всяка ръка.

Посочвам френското и издавам още един звук на раздразнение към календара, а Ник връща калифорнийското обратно на рафта за вино и почва да рови в чекмеджето за тирбушон.

— Какво има? — пита той.

— Утре е ред на Руби да бъде „специална помощничка“… В забавачката.

— Е, и?

— Ами ние трябва да носим закуски — отговарям, употребявайки ние, въпреки че тази задача се отнася изцяло до моето царство — беше така дори когато работех. За съжаление вече не мога да се извинявам с работата си — тогава винаги чувствах, че тя донякъде намаляваше очакванията към мен.

— И какъв е проблемът? — пита той, напълно неосведомено.

— Шкафовете ни са празни — отговарям.

— О, я стига — казва той равнодушно. — Сигурен съм, че все нещо ще се намери.

— Наистина нямаме нищо — настоявам аз и си мисля за обяда и вечерята, които скалъпих от останалата от миналата седмица храна, която изхвърлих днес.

Той изважда тапата на бутилката, налива в две чаши, после отива до килера.

— Аха! — възкликва и изважда неотворена опаковка „Орео“ — един от многото мои малки грехове.

— „Орео“ ли? — питам, усмихвайки се.

— Да. „Орео“. Нали знаеш — бисквитки и мляко. Традиционни.

Поклащам глава, мислейки за ободряващата свобода да си мъж, баща. За свободата да смяташ, че тези бисквитки биха могли да бъдат занесени в което и да е училище като лека закуска, камо ли като закуска в забавачка.

— Не става по толкова много причини — подмятам развеселена. — Нали си доктор? Това не е ли все едно дъщерята на пастора да прави секс? Или детето на обущаря да ходи босо в града?

— Ти наистина ли казваш „обущар“? — разсмива се Ник и добавя. — Я стига. Децата обичат бисквитките „Орео“. Освен това аналогията ти е неуместна — аз не съм зъболекар, а пластичен хирург.

— Добре. „Орео“ отпадат.

— Защо?

— Първо, защото съм сигурна, че съдържат фъстъчени продукти — отговарям, докато чета съставките. — Второ, съдържат много захар. Трето, не са домашно приготвени. И не изглеждат домашно приготвени… Представяш ли си какво ще приказват зад гърба ми другите майки, ако занеса бисквитки „Орео“?

Ник ми подава чашата, а аз продължавам тирадата си.

— Напълно ще ме избягват до края на годината. И през следващите години. Ще е все едно да отида там, да запаля цигара и да хвърля бомба с верижна реакция. „Супер! Тия «Орео» са страшно яки“… Бутонът за отговор ще бъде постоянно в режим на обиди и клюки.

Ник се ухилва леко и казва:

— Толкова ли е осъдително отношението на тия майки?

— На някои, да. И то повече, отколкото можеш да си представиш.

— Какво те е грижа?

Свивам рамене с мисълта, че тъкмо в това е основният въпрос. Не искам да ме е грижа за незначителни неща от този род. Не искам да ме е грижа какво мислят другите хора, но ме е грижа. Особено напоследък.

Сякаш тъкмо навреме телефонът иззвънява и виждам, че ме търси приятелката ми Ейприл. Тя е втората ми най-добра приятелка след Кейт и определено най-добрата ми приятелка майка, въпреки че през повечето време ме кара да се чувствам неадекватна. Не го прави нарочно, просто е адски съвършена. Къщата й е подредена, децата й са добре възпитани и добре облечени, албумите й със снимки и изрезки от вестници са в нужния порядък и пълни с прелестни черно-бели фотографии (нейни, естествено). Тя върши всичко както трябва, най-вече що се отнася до децата й — от храната им до намирането на най-добрите частни училища (както и изискването й за най-добрия учител в съответното училище). Проучила е всичко и честно споделя всякаква информация с мен и с който би я изслушал, особено ако опира до важните неща. Бутилка вода съдържа превишени нива на олово? Съмнителен мъж кара бял ван в квартала? Ново изследване свързва ваксини с аутизъм? Тя ще е първата, която ще ви даде последните сведения. За мое съжаление дъщеря й Оливия е с една година по-голяма от Руби и сега ходи на забавачка в друго училище („Лонгмиър Кънтри Дей“, което, разбира се, е най-доброто в града), иначе тя щеше да ми напомни за задълженията ми относно закуските.

— Ейприл е — казвам на Ник. — Да я питаме за „Орео“?

Той извърта очи нагоре, докато аз вдигам телефона и казвам „здравей“.

Ейприл мигом се впуска в извиненията, че звъни толкова късно, с които почти всеки път започва разговора си. Обикновено тя започва със „Знам, часът наистина е неудобен“, което е интересно, защото никога не съм забелязвала или чувала да говори, че у тях настава пълен хаос с лягането вечер, къпането или храненето — изтощителните ритуали, които издават недотам съвършените майки. Поне е научила децата си да не хленчат и да не я прекъсват, когато говори по телефона. В действителност Оливия е единственото дете, което съм чувала да употребява думата пардон.

— Знаеш, че нямаме „полицейски час“ за обажданията — казвам (имайки предвид, че тя винаги изключва телефона си в осем часа, а сега е осем без пет). После, преди да й позволя да продължи, додавам: — Имам един бърз въпрос към теб. Денят за раздаване на закуски на Руби е утре. В килера имам само бисквитки „Орео“. Смяташ ли, че ще свършат работа?

Включвам високоговорителя на телефона, но от другата страна настъпва пълно мълчание.

— Ейприл — питам с усмивка, — там ли си?

На което тя отговаря:

— „Орео“ ли, Тес? Ти шегуваш ли се?

— Аз, не… Но Ник, да — отговарям.

Тя ахва, сякаш съм й доверила, че Ник ми е нанесъл ляво кроше в окото по време на разправия, после пита разтревожено:

— Теса, включила ли си високоговорителя?

— Да — признавам, знаейки, че тя ще ме убие за това по-късно.

— А… Ник… той там ли е? — прошепва тя.

— Да, тук е — засмивам се още по-широко.

— Ей, здрасти, Ейприл — подвиква Ник и отново извърта очи нагоре.

Ник харесва Ейприл, но не разбира защо сме толкова близки, смята я за невротичка и прекалено напрегната — и двете диагнози са неоспорими. Аз обаче съм му обяснила, че тя живее на същата улица и има деца на същата възраст (синът й Хенри е с шест месеца по-голям от Франк) и това е достатъчно, за да се сближим. Въпреки че в интерес на истината според мен приятелството ни е по-дълбоко от обстоятелствата или удобството. Първо, тя е от онези приятелки, които биха направили абсолютно всичко за теб — при това не предлага услуга с празни думи, напротив, направо поема инициативата и я изпълнява. Ще ти донесе супа, когато си болна. Ще ти даде дреха назаем, ако нямаш подходяща за даден случай и си забравила да си купиш. Ще остане да наглежда децата ти при нужда. Второ, тя е човек, който планира и постоянно ни измисля разни забавления, било то с децата, с приятелски семейства или просто за нас двете. И накрая, не се двоуми да изпие чаша вино — или две-три — и тогава става забавно пряма и непочтителна. Това е изненадващ обрат на поведението на една иначе напълно дисциплинирана личност, която винаги допринася за приятното прекарване на времето. Сега обаче тя е напълно делова — услужливата, искрена перфекционистка, която обичам, понякога напук на нея.

— Добре измислено — казва тя с покровителствен тон, за който според мен едва ли си дава сметка. — Но съм сигурна, че можем да измислим нещо по-добро.

Представям си как източените й, загорели от тенис корта ръце и крака не спират да се движат в кухнята.

— О! Сетих се… Току-що направих най-вкусничките морковени кексчета. Те ще са много подходящи.

Ник трепва — той мрази прилагателни за храна като „вкуснички“ и „апетитни“, особено пък съчетанието „сочни и хрупкави“.

— Хм. Да, ама едва ли ще ми остане време да направя такива кексчета — казвам.

— Те са толкова лесни, Теса. Нищо работа.

За Ейприл всичко е лесно. Миналата година има дързостта да нарече телешки стек „Уелингтън“[8] — „нищо работа“, когато й казах, че трябва да се проявя с нещо за коледната вечеря. В крайна сметка се стигна дотам, че поръчах отвън цялата вечеря, а после, когато свекърва ми ме попита как съм направила соса, направо онемях — аз не знаех как се прави какъвто и да било сос, камо ли този на масата.

— Все пак май ще се наложи да мина с нещо купешко — казах и изключих високоговорителя, за да пощадя Ник от по-нататъшния разговор.

— Хм. Добре де, винаги можеш да разчиташ на плодови шишчета — продължава тя и започва да ми обяснява, че щели да ми трябват само малки пластмасови бъркалки от магазина за празненства, на които да нанижа гроздови зърна, ягоди, парчета ананас и пъпеш. — После вземаш няколко торбички с пуканки… на „Пайрътс Бути“ са много вкусни… макар че в последния доклад за потребителите пуканките се нареждат на първо място сред храните, носещи опасност от задавяне, наред с гроздето, хотдога, стафидите, дъвките и бонбоните… Затова май идеята не е много добра… Задавянето винаги ме е плашело. Както и удавянето. И Божичко… дано не е много сериозно, но аз… затова ти се обаждам…

— Да ме предупредиш за риска от задавяне ли? — питам, знаейки, че това не е изключено.

— Не… Ник не ти ли е казал? — пита тя, отново шепнешком.

— Вече не си на високоговорител. Какво да ми е казал?

— За злополуката?

— Каква злополука?

При думата „злополука“ Ник ме стрелва с поглед — като че ли и двамата знаем какво ще последва.

— С момченцето от класа на Грейсън Крофт… Чарли Андерсън?

— Е?

— Получил изгаряния в дома на Роуми… от лагерен огън.

Онемявам и мигом ми минава мисълта как някои хора в Уелзли малко или повече сме свързани по някакъв начин: Роуми Крофт е най-близката на Ейприл сред партньорките й по тенис. Синът на Роуми и дъщерята на Ейприл посещават една и съща забавачка в „Лонгмиър Кънтри Дей“, очевидно заедно с пациента на Ник.

И наистина, Ейприл продължава:

— Не го ли лекува Ник? Поне така се говори…

— Да — отговарям, чудейки се, че мелницата за слухове може да се върти толкова ефикасно през уикенда.

— Какво има? — пита ме Ник, гледайки в мен.

Закривам с ръка телефона и му казвам:

— Твоят пациент от петък вечер. Бил в дома на Роуми Крофт, когато се е случило…

— Кой? — пита той, доказвайки за пореден път колко е зле с имената и с всякакъв вид социални контакти. Толкова зле, че понякога като че ли го прави нарочно, почти като въпрос на чест. Особено когато става дума за високопоставени хора като Роуми, която пилее пари за светски официални вечери, участва в почти всяка благотворителна проява в града и е в настоятелството на „Лонгмиър“, където, надявам се, Руби ще постъпи догодина.

Поклащам глава и с вдигнат показалец му давам знак да почака малко.

Междувременно Ейприл ми казва, че Роуми не е на себе си от тревога.

— Как е станало? — питам.

— Не знам… Кълна се, че тя може би изживява синдром на посттравматичния стрес, при който подробностите й се губят.

— Нищо ли не си спомня?

— Нищо… Нищо конкретно, макар че била там заедно с Даниел и е наглеждала внимателно децата… Но в един момент Даниел влязъл вътре да вземе още шоколадови десертчета „Хърши“ ли, солени бисквити ли, маршмелоуси ли, а Роуми останала сама с момчетата… и предполагам, че някои от тях са почнали да се боричкат… и вероятно Чарли се е препънал и е паднал… Тя не си спомня нищо след това, освен че се провикнала към Даниел да се обади на деветстотин и единайсет… Божичко, толкова е ужасно.

— Не е за вярване — смънквам и си представям страховитата, ужасяваща гледка.

— Казвам ти, никога не съм виждала Роуми толкова разстроена. Обикновено тя има железни нерви… за всичко. Но сега… Най-много, разбира се, се тревожи за Чарли, но не по-малко и за Грейсън. Казва, че той заспивал с плач, а после се събуждал от кошмари. Тя щяла да му запише час за детски психиатър, за да може да се справи с всичко.

— Да… Представям си.

— И съвсем между нас да си остане, но Роуми и Даниел са крайно притеснени да не им повдигнат обвинение…

— Мислиш ли, че те ще ги съдят? — питам и си представям каква трагедия ще се разиграе, ако един родител от групата даде под съд друг. И се сетих колко лошо се получи миналата седмица, когато едно момченце от групата на Руби ухапа друго дете.

— Тя — уточнява Ейприл. — Няма баща. Тя е самотна майка… А и никой не я познава добре… Разбира се, аз изпратих имейл до другите майки и учителите, с който ги уведомих какво се е случило… Засега обаче никой не е разговарял с нея… поне доколкото знам… Така че не се знае как ще постъпи тя.

— Ясно — казвам и чувствам как се напрягам по необяснима причина. — Сигурна съм, че в този момент на нея и през ум не й минава подобна мисъл.

— Разбира се, че не — отговаря Ейприл, осъзнавайки, че позицията й може да е неделикатна. Затова добавя: — Е, как е той? Чарли, имам предвид?

— Ъ-ъм… Не знам със сигурност. С Ник не сме обсъждали подробностите… Не знаех, че… има връзка.

— О! А… можеш ли да го попиташ?

— Ъ… да… един момент — поглеждам Ник, който енергично клати глава, очевидно усещайки накъде отива разговорът. Не се изненадвам — по отношение на етиката Ник е безукорен.

И наистина, той прошепва:

— Стига, Тес. Знаеш, че не мога да обсъждам пациентите си по този начин…

— Да й го кажа ли?

— Не знам… Просто й кажи нещо в общи линии… нали разбираш… че още не съм обявил диагнозата на изгарянията. Че е много рано да се каже.

— Диагнозата ли? — питам, разбирайки терминологията, но забравяйки точния й смисъл.

— Дали са втора или трета степен. Дали ще се наложи операция. — Гласът му започва да издава раздразнение.

Кимам, после отивам в дневната, за да не ме чува Ник, и казвам:

— Ей, пак съм аз.

— Какво каза Ник?

— Ами, доколкото разбрах — отговарям, прочиствайки гърлото си, — лицето и едната ръка на момчето са изгорели доста сериозно… но това между нас казано. Нали разбираш, лекарска тайна и от тоя род.

В гласа на Ейприл се долавя леко отбранителен тон, когато ми казва, че разбира.

— Просто се надявам детето да е добре. Много ми е мъчно за всички, които са забъркани в този случай…

— Да-а. Наистина е ужасно. Как бързо се случват трагедиите — казвам, питайки се защо този разговор ме изпълва с противоречиви чувства. Уверявам себе си, че в случая не може да се вземе ничия страна.

— Роуми май ще ходи в болницата утре — продължава Ейприл. — Да занесе кошница с плодове, за да изрази загрижеността си и да се опита да поговори с майката на момчето… Аз пък ще организирам благотворителна вечеря или нещо от сорта. Ще открия подписка в училището. Хората ще поискат да помогнат. Ние сме удивителна общност, толкова сме задружни тук.

— Ти познаваш ли я? Майката на Чарли? — питам, солидаризирайки се по-скоро с нея, отколкото с Роуми, въпреки че не знам защо.

— Не. Видях я само по време на Отворените врати на училището онази вечер — и Ейприл започва да описва външния й вид. — Дребничка на ръст… и хубавка в по-обикновения смисъл. Тъмна права коса… която сякаш само измива и нищо повече. Освен това изглежда млада… толкова млада, че да се чуди човек дали не е родила в тийнейджърска възраст… Въпреки че е възможно да греша напълно. Май че е вдовица, доколкото знам.

— Добре — казвам, уверена, че Ейприл скоро ще проучи всичко.

Тя продължава, сякаш прочела мисълта ми.

— Не искам да се въвличам напълно, но вече съм въвлечена… Нали разбираш, като приятелка на Роуми и като майка в училището… И в известен смисъл като приятелка на теб и на Ник. Исусе, не мога да повярвам колко е малък светът…

— Да-а — отговарям и се връщам в кухнята, за да се подкрепя с още една глътка вино.

— Но както и да е — продължава Ейприл с внезапно по-лек тон. — Имаш ли нужда от помощ за въпросните шишчета? Току-що напазарувах и купата ни с плодове е пълна… Мога веднага да ти донеса малко.

— Благодаря ти. Но ще отиде много труд. Утре сутрин ще купя нещо.

— Сигурна ли си?

— Сигурна съм.

— Добре, но да не са „Орео“.

— Няма да са „Орео“ — обещавам и се питам как може да съм се тюхкала толкова много за нещо толкова дребно като закуска на предучилищната група.

[1] High School Musical — Популярен американски филм от 2006 г., изпълняван от тийнейджъри. През 2007 и 2008 г. по кината са пуснати две продължения, по него са направени риалити шоу и няколко компютърни игри. — Бел.прев. ↑

[2] Американска писателка, активистка и феминистка (1921–2006), която нарича стоенето вкъщи „проблемът, който няма име“. — Бел.прев. ↑

[3] Американска писателка и феминистка, автор на много романи, мемоари и детски книжки. — Бел.прев. ↑

[4] Етическо учение, водещо началото си от древногръцката Киренска школа, според което най-висшата цел на човешкия живот са удоволствието и насладата. — Бел.прев. ↑

[5] Героиня от „Магьосникът от Оз“. — Бел.прев. ↑

[6] Плюшена кукла от детската телевизионна поредица „Улица Сезам“. — Бел.прев. ↑

[7] Известни вина, съответно калифорнийско и френско. — Бел.прев. ↑

[8] Ястие от телешко месо с гъши дроб, обвито в бутер тесто. — Бел.прев. ↑

Глава 6
Валъри

Гледката от стаята на Чарли на тринайсетия етаж в „Шрайнърс“ е прекрасна, вижда се вътрешен двор с розови и бели хортензии, но Валъри предпочита да държи щорите спуснати и слабото северно изложение буквално не пропуска никаква светлина през пластмасовите процепи. Затова тя бързо губи представа дали е ден или нощ, което по горчиво-сладък начин й напомня за времето, когато Чарли беше още бебе и тя искаше единствено да стои до него и да задоволява всяка негова потребност. Но сега можеше само да го наблюдава как понася смените на бинтовете, докато пликчетата с течности пускат капки хранителни вещества, електролити и болкоуспокояващи във вените му. Часовете минават бавно, прекъсвани единствено от визитациите на д-р Русо два пъти дневно и безкрайното редуване на дежурни сестри, социални работници и болничен персонал, като повечето идват за Чарли, други да проверят как е тя, трети просто да изхвърлят кошчетата за боклук, да донесат храна или да измият пода.

Валъри отказва да спи на металното походно легло, което една от многото безименни, безлични сестри й донесе и което беше покрито със сплъстени на топченца бели чаршафи и с тънко синьо одеяло, прилежно опънато и подпъхнато отстрани. Предпочете да седи в стола люлка до леглото на Чарли, откъдето да наблюдава как тесните му гърдички се повдигат и спускат, клепките му трепкат и в съня му понякога по устните му се появява усмивка. От време на време, въпреки огромните си усилия да стои будна, тя задрямва — понякога за няколко минути, понякога за по-дълго и винаги се събужда стресната, съживявайки в съзнанието си обаждането на Роуми, и тогава отново проумява, че кошмарът е действителен. Чарли е още много упоен, за да разбира какво се е случило, и Валъри се ужасява, но и се моли за мига, когато ще му обясни всичко.

На четвъртия или петия ден майката на Валъри, Розмари, се връща от Сарасота, където беше заминала на гости у своя братовчедка. Още един неприятен за Валъри момент, поради изпълнилата я вина, задето прекъсна гостуването на майка си, която по принцип почти никога не напускаше Саутбридж, както и задето добави нова трагична глава към и бездруго вече трагичния й живот. Вдовица два пъти, Розмари загуби двамата си съпрузи — бащата на Валъри и търговския пътник по-късно — вследствие на сърдечен удар.

Бащата на Валъри ринеше снега от алеята за коли след обилен снеговалеж (след като упорито отказа да плати на едно съседско момче за нещо, което можел да свърши сам) и внезапно рухна. А колкото до втория съпруг на майка й, макар да не беше потвърдено, Валъри беше напълно сигурна, че той беше починал, докато двамата са правили секс. На погребението Джейсън се беше навел към Валъри и й подметна, че не е сигурно колко пъти трябва да се изрече „Аве Мария“ за изкупване на греха от непродуктивни, смъртоносни плътски връзки.

Това беше едно от многото неща, които Валъри обичаше у брат си — способността му да я разсмива при най-необичайни обстоятелства. Дори и сега се опитва да подмята крилати фрази, често за сметка на по-ревностните или бъбриви болнични сестри, и Валъри се насилва да се усмихне в знак на благодарност към брат си за всичко, което прави за нея, за това, че е до нея. Тя си спомня как навремето двамата летяха надолу по стръмния, тревист хълм близо до къщата им в едно детско червено автомобилче и се смееха толкова силно, че и двамата подмокриха гащички, напълвайки автомобилчето с топла течност, за която стовариха вината върху дакела на съседа до тях.

Години по-късно именно брат й държа ръката й по време на първия ултразвук на Чарли, той я закара в болницата, когато водите й изтекоха, той дежуреше нощем, когато тя не можеше да издържа и секунда повече, дори я подкрепяше, докато следваше в юридическия и учеше за изпити, като я уверяваше, че ще успее и че вярва в нея. Той беше нейният брат близнак, най-добрият й приятел, и след скъсването й с Лоръл — единственият, на когото можеше да се довери.

Затова не беше изненада, че и сега той уреждаше всичко: донесе на Валъри тоалетни принадлежности и дрехи, обади се в училището на Чарли и на шефа й в адвокатската кантора и му обясни, че тя ще има нужда от безсрочен отпуск, а днес отиде да посрещне майка им на летище „Логан“.

Валъри си представи как той осведомява накратко Розмари, като внимателно подбира кои добри и кои лоши неща да й каже. Не че това ще помогне особено, тъй като въпреки най-добрите си намерения, майка им има необичайния навик да каже най-неподходящото нещо, особено на дъщеря си.

Затова не е изненада, че когато Розмари и Джейсън се връщат от летището и заварват Валъри в кафенето да гледа в пространството над чаша газирана вода, недокоснат бургер и пълна чиния с къдрави пържени картофки, първите думи на майка й са критични, а не утешителни.

— Не мога да повярвам, че в болница се сервира такава нездравословна храна — отбелязва тя, без да се обръща определено към някого.

Поведението й е разбираемо след загубата на двама съпрузи от сърдечно заболяване, но Валъри не е в настроение да я изслуша в този момент, особено при положение че няма никакво намерение да се докосне до храната. Тя отмества настрани червената пластмасова табла и става да поздрави майка си.

— Здравей, мамо. Благодаря ти, че дойде — казва тя и вече се чувства изтощена от предстоящия разговор.

— Вал, миличка, няма нужда да ми благодариш, че дойдох да видя единствения си внук.

Тя винаги говори така за Чарли, което, както Джейсън се пошегува веднъж, е начин да изрази състрадание към самотното майчинство на Валъри. „Чарли може и да е копеле, беше добавил, но той ще предава нататък фамилното име.“

Валъри се разсмива при мисълта, че не би изтърпяла тази дума от когото и да е друг на света. Но на Джейсън тя беше издала доживотно разрешително. Можеше да преброи на пръстите на едната си ръка колко пъти я бе ядосвал. Напоследък за майка им като че ли се отнася обратното. Сега тя първа неохотно понечва да я прегърне, на което Розмари отговаря с притеснение. Двете жени, с техните стройни фигури, са огледални образи една на друга — сдържани и сковани.

Джейсън извърта очи нагоре. Напоследък си задава въпроса как е възможно на двама души, които се обичат, да им е толкова трудно да го показват. Валъри се изпълва със завист към брат си, спомняйки си деня, когато за пръв път доведе приятел (красив брокер на име Ливай) у дома, за да го запознае със семейството си, и как се слиса, когато ги видя да се докосват непринудено, да се държат за ръце, дори в един момент да се прегръщат. Изненадата на Валъри нямаше нищо общо с това, че брат й е гей — знаеше го от години, може би дори преди самият Джейсън да го осъзнае, — а по-скоро със способността му да изразява такава непринудена, естествена обич.

Спомни си, че в такива моменти Розмари поглеждаше настрани, вероятно неприемайки естеството на „приятелството“ им. Когато Джейсън й беше съобщил новината, тя я беше изслушала стоически (по-хладнокръвно, отколкото бе изслушала новината за бременността на Валъри), но не я беше приела, само хладно спомена на Валъри, че той със сигурност не прилича на гей, сякаш се надяваше да е станало някакво объркване. Валъри трябваше да признае, че Джейсън наистина не влизаше в обичайните стереотипи. Той говореше и вървеше като истински мъж. Живееше за „Ред Сокс“ и „Пейтриътс“[1]. Нямаше особено отношение към модата, обличаше се предимно в джинси и памучни блузи.

— Но той наистина е гей, мамо — убеждаваше я Валъри, съзнавайки, че част от любовта включва приемане и че тя не би променила нищичко у брат си, както не би променила нищичко и у сина си.

Във всеки случай Валъри се беше изплашила от реакцията на майка си по отношение състоянието на Чарли, предчувствайки или безгрижно отричане, или купчина обвинения, или безкрайни ако не беше…

Сега тя взема таблата си, изхвърля съдържанието й в близкото кошче за боклук и повежда майка си и брат си към изхода на кафенето. Докато стигнат до асансьора, Розмари й е задала първия си подвеждащ въпрос.

— Аз все още съм в неведение… как, по дяволите, се е случило това?

Джейсън й отправя изненадан поглед, а Валъри въздиша и отговаря:

— Не знам, мамо. Не бях там… а и естествено, още не съм разговаряла с Чарли за това.

— Ами другите момченца на празненството. Или родителите? Те какво ти казаха? — пита Розмари, движейки ъгловатото си лице като старомодна навита играчка.

Валъри се замисля за Роуми, която беше оставила многобройни съобщения на гласовата й поща и беше идвала два пъти в болницата, за да предаде саморъчно направени картички от Грейсън. Въпреки желанието си да узнае и най-малката подробност за въпросната вечер, тя не можа да се реши да се види с нея, нито да отговори на обажданията й. Не е готова да слуша извинения или съжаления и е сигурна, че никога няма да й прости. Валъри и майка й си приличат в това отношение — Розмари осъжда вината по-непреклонно от всеки друг, когото познава.

— Е, да вървим да го видим — казва тя, изпускайки зловеща въздишка.

Валъри кимва, докато се качват на втория етаж, а после продължават мълчаливо към дъното на коридора. Като наближават стаята на Чарли, Валъри чува как майка й промълвява:

— Ще ми се да ми се беше обадила веднага.

— Знам, мамо… Съжалявам… Просто исках да изчакам първите часове… Освен това не можеше да се направи нищо от разстояние.

— Можеше — отговаря Розмари, повдигайки едната си вежда. — Можех да се моля за него… Ами ако, да не дава Господ… — Гласът й заглъхва и по силно набразденото й лице се изписва болка.

— Съжалявам, мамо — повтаря Валъри, отмятайки наум броя на извиненията си.

— Добре де, нали вече си тук — намесва се Джейсън и пуска към Розмари най-пленителната си усмивка. Не е семейна тайна, че Джейсън е любимото й дете, въпреки хомосексуалността си.

— А ти — тя оглежда критично Джейсън, с което той по-късно ще се пошегува пред Валъри, че като че ли майка му търсела да открие признаци на СПИН. — Ти нещо много си отслабнал, миличък.

Джейсън обгръща с една ръка раменете на Розмари, като продължава да я очарова.

— О, хайде, мамо. Я погледни това лице. Знаеш, че изглеждам добре.

Валъри обмисля думите му и чувства, че се напряга. Не толкова поради това, че той говори за красивото си, гладко лице, а заради погледа, който той й отправя след това. Поглед, изпълнен с притеснение, съчувствие, с разбирането, че той също току-що е изрекъл нещо нередно. На Валъри й е познат този поглед на състрадание и усеща бодеж в сърцето си, че и синът й сега ще го разбере.

На другата сутрин, докато Чарли още спи, д-р Русо идва да прегледа ръката му. Валъри веднага долавя, че нещо не е наред, въпреки невъзмутимото му изражение и бавните, отмерени движения.

— Какво има? — пита тя. — Кажете ми.

Той поклаща глава.

— Не ми изглежда добре. Ръката му. Прекалено е подута…

— Ще се наложи ли операция? — настоява да узнае Валъри, подготвяйки се да чуе лоша новина.

Д-р Русо кимва и отговаря:

— Да. Мисля, че се налага да проникнем вътре, за да освободим напрежението.

Гърлото на Валъри се стяга, като се замисля какво ли изисква това „да проникнем вътре“ и в този момент той добавя:

— Не се притеснявайте. Няма страшно. Просто трябва да освободим напрежението и да направим присаждане върху ръката му.

— Присаждане?

— Присаждане на кожа. Да.

— Кожа… откъде?

— От крака му… в областта на бедрото. Ще е нужно съвсем малко парченце кожа… После ще го опънем на специален уред и ще го закрепим върху ръката му с няколко хирургически скоби.

Тя усеща, че трепва, когато той продължава да й обяснява как цялата присадка ще бъде подхранвана чрез процес, наречен плазматично насищане, което означава, че присадката буквално поглъща плазмата, за да произведе после нови кръвоносни съдове в трансплантираната кожа.

— Както го казвате, звучи много лесно — казва тя.

— То наистина е лесно — потвърждава с кимване той. — Направил съм хиляди такива.

— Значи няма риск? — пита тя и си мисли дали това е Божа работа, дали да не потърси второ мнение.

— Не, няма. Главното безпокойство е натрупването на течност под присадката. За да се предотврати това, ще зацепим присадката с мънички редове от къси, непрекъснати разрези — той ги показва с едно малко движение във въздуха. — После всеки горен ред ще бъде изместван с половин дължина разрез, както се редят тухли за стена. А освен че осигурява оттичане, това позволява на присадката да се разтяга и да покрие по-голяма област… и по-точно да отговаря на контурите на ръката.

Тя кима, чувствайки се замаяна, но и успокоена от обяснението.

— Освен това ще приложа и VAC-терапия — затваряне чрез вакуум, което дава много добър резултат. Ще поставя малко пяна върху раната, после ще положа перфорирана тръбичка върху пяната и ще я закрепя с бинт. Така вакуумиращият сегмент ще създаде отрицателно напрежение, като залепи краищата на раната за пяната и ще изтегли навън излишната кръв и секрети. Този процес спомага за поддържане на чистотата в областта на присадката, намалява риска от инфекция и позволява да се образува нова кожа, докато секретите се оттичат, и задържа присадката на мястото й.

— Добре — казва тя, възприемайки всяка дума.

— Звучи ли успокоително? — пита той.

— Да — отговаря тя, уверена, че вече няма да иска второ мнение, че му вярва напълно. — И после какво?

— Ще поддържам ръката му неподвижна в шина четири-пет дни, после ще продължа терапията и ще работя върху раздвижването.

— Значи… смятате, че той ще може да си служи отново с нея?

— С ръката си? Напълно. Голям оптимист съм. Ти също трябва да си такава.

Тя се вглежда в д-р Русо, питайки се дали той може да прозре, че оптимизмът никога не й е бил присъщ.

— Добре — казва тя, решена да промени това.

— Готова ли си?

— Сега ли ще извършите операцията? — пита тя притеснена.

— Ако си готова.

— Да — уверява го тя, — готова съм.

[1] Американски спортни отбори, съответно по бейзбол и американски футбол. — Бел.прев. ↑

Глава 7
Теса

Като че ли всички говорят само за злополуката, поне майките домакини в града, в чиито редици бавно навлизам и аз. Темата се повдига в детската градина на Франк, в балетната школа на Руби, на тенис кортовете, дори в бакалията. Някои жени знаят, че Ник лекува момчето и открито ми казват да предам съчувствието им. Други са в неведение и ми разказват случката, сякаш я чувам за пръв път, преувеличавайки раните така, че да ги обсъждам по-късно с Ник. Трети пък — а те са най-досадните, знаят, но се правят, че не знаят, с прозрачната надежда да издам някоя вътрешна информация.

В повечето случаи хората говорят тихо, със сериозни изражения, като че ли по някакъв начин трагедията им доставя удоволствие. „Емоционално досадно любопитство“, както го определя Ник, който презира всичко, намирисващо на клюка.

— Тия жени няма ли с какво друго да си запълват времето? — възмущава се той, когато докладвам за носещите се слухове, но се съгласявам с мнението му, въпреки че съм виновен участник в цялото това бръщолевене, спекулации и разбори.

Но още по-изумително за мен е силното ми усещане, че повечето жени вземат по-скоро страната на Роуми, отколкото на майката на малкото момче, с оправдания от рода на: „Тя не бива да съди толкова жестоко себе си. Това можеше да се случи на всекиго.“ При което аз кимам и смотолевям съгласието си, както защото не искам да всявам смут, така и защото на теория и аз мисля по подобен начин — че това можеше да се случи на всекиго.

Обаче колкото по-често чувам да говорят как горката Роуми не била спала или яла дни наред и че случилото се в задния й двор не било по нейна вина, толкова по-често започвам да си мисля, че всъщност е било по нейна вина. Така де, кой за бога ще остави група шестгодишни момченца да си играят с огън? И щом си отговорен за такава нечувана липса на преценка и здрав разум, то тогава съжалявам, но вероятно трябва да изпитваш вина.

Наистина, омаловажавам тези чувства пред Ейприл, която е разбираемо обсебена от тежкото емоционално (както и потенциално правно и финансово) състояние на Роуми и споделя с мен такива подробности, каквито си споделят само близки приятелки. Правя всичко възможно да й съчувствам, но веднъж, когато двете се срещнахме на обяд в едно малко бистро в Уестуд, се улових, че губя търпение, когато секунди след като ни поднесоха обяда, тя подхваща с възмущение:

— Валъри Андерсън все още отказва да говори с Роуми.

Аз гледам към салатата си, докато я поливам със сос от синьо сирене, което, осъзнавам, проваля цялата идея да си поръчам салата, а най-вече — да си поръчам соса отделно.

Ейприл продължава с по-възбуден тон:

— Роуми ходила в болницата и занесла рисунки, направени от Грейсън. Освен това изпратила на Валъри няколко имейла и оставила две съобщения.

— И?

— И нищо в отговор. Пълно ледено мълчание.

— Хм — смънквам и набождам едно крутонче с вилицата си.

Тя поема залък от салатата си, поръсена с балсамов оцет без мазнина, после го прокарва с щедра глътка шардоне. Ейприл си пада по течните обеди — салатата се нарежда след тях.

— Не смяташ ли това за грубо? — завършва тя.

— Грубо? — повтарям, вдигайки поглед към нея.

— Да. Грубо — подчертава тя.

Подбирайки внимателно думите си, отговарям:

— Не знам. Сигурно е така… Но… в същото време…

Ейприл разсеяно прехвърля дългата си конска опашка от едното на другото рамо. Винаги съм си мислела, че външният й вид не отговаря на нейната индивидуалност. Кестенявата къдрава коса, в комбинация с луничките по лицето, вирнатия нос и спортната й фигура говорят по-скоро за спокоен тип жена, обичаща да прекарва времето си навън — бивша състезателка по хокей на трева, станала впоследствие обикновена футболна майка. В действителност обаче тя е изключително нерешителна и е домошарка — представата й за лагеруване е четири или (по-скоро) петзвезден хотел, а карането на ски — кожени палта и фондю.

— В същото време какво? — подканва ме тя да изрека с думи онова, което оставих да се подразбира.

— Ами синът й е в болница — отговарям без заобикалки.

— Знам — поглежда ме Ейприл с празен поглед.

— Ами тогава? — правя жест, който се тълкува като Ами тогава, какво имаш предвид?

— Добре. Не казвам, че Валъри трябва да стане дупе и гащи с Роуми или нещо такова… но няма да й се счупи ръката, ако вдигне телефона да й се обади.

— Предполагам, че е редно или поне любезно да го направи — казвам с неохота. — Но тя едва ли мисли особено много за Роуми. А и ние едва ли знаем какво точно преживява жената.

Ейприл извърта очи нагоре.

— Всички сме имали болни деца. Всички сме били в Спешното. Всички знаем какво е да си изплашена.

— Недей така — възразявам ужасена. — Нейното дете е в болница вече дни наред. Изгарянията по лицето му са от трета степен. Дясната му ръка, ръката, с която пише и хвърля топка, е сериозно увредена. Момчето вече претърпя една операция, а предстоят и други. И вероятно въпреки това ще има проблеми с раздвижването. Както и белези. До края на живота си.

За малко да спра дотук, но не мога да не добавя „бележка под линия“.

— Знаеш ли какво е положението? Позната ли ти е този вид тревога? Наистина?

Ейприл най-накрая добива смутен вид.

— Нима ще му останат белези за цял живот?

— Разбира се.

— Не знаех.

— Я стига, та той е получил изгаряния. Какво си мислиш?

— Не смятах, че са чак толкова сериозни. Изгарянията. Ти не ми каза.

— Малко или повече ти казах — отвърнах, мислейки си, че неведнъж съм давала на Ейприл мъглява информация за много неща.

— Но аз съм чувала, че Ник може да прави кожни присадки, които са… незабележими. Напоследък кожните операции след изгаряния са много усъвършенствани.

— Не и чак толкова усъвършенствани… Всъщност, да, с годините бяха постигнати забележителни успехи… и да, сигурна съм, че си го чула да говори за своята велика хирургическа дейност, включваща безшевни присадки… И все пак. Колкото и да е способен Ник, не е чак толкова способен. А кожата на момченцето на места е силно изгоряла. Изгоряла напълно. Просто я няма.

Прехапвам си езика от съпоставянето на този случай с падането на Оливия от предната веранда миналата година, когато нащърби едно от млечните си зъбчета, докарвайки Ейприл до сълзи в продължение на седмици, задето всички снимки на детето щели да бъдат съсипани, преди да поникнат постоянните й зъби, и до втръсване влизаше в Google, където се натъкваше на сиви, обезцветени мъртви зъби. Бърза козметична намеса, що се отнася до наранявания.

— Не знаех — повтаря тя.

— Е, сега вече знаеш — казвам тихо, предпазливо. — И можеш да предадеш това на Роуми и да й кажеш, че вероятно тази жена има нужда от време за себе си… И, божичко, на всичкото отгоре е самотна майка. Можеш ли да си представиш как би издържала в критичен момент без мъжа си?

— Не, не мога.

Тя свива устни и поглежда настрани, през прозореца до масата ни, как една жена в напреднала бременност върви по тротоара. Проследявам погледа й и ме пронизва завист, каквато винаги ме обзема, когато видя жена, която скоро ще роди.

След това се обръщам отново към нея и казвам:

— Струва ми се, че не бива да съдим тази жена, при положение че не сме на нейно място. Не бива и да я хулим…

— Добре, добре. Разбрах те.

Усмихвам се насила.

— Не се сърдиш, нали?

— Не, разбира се — отговаря Ейприл и попива устните си с бялата платнена салфетка.

Аз отпивам глътка кафе, поглеждайки приятелката си, и се питам дали й вярвам.

Глава 8
Валъри

С изнизването на дните Чарли бавно започва да проумява защо е в болница. Знае, че е претърпял злополука в дома на Грейсън и че лицето и ръката му са обгорели. Знае, че му е правена операция на ръката и че го чака друга на лицето. Знае, че на кожата му й трябва време, за да заздравее, а после ще премине през много терапевтични сеанси, но не след дълго ще се върне в собственото си легло, в училище и при приятелите си. Много хора са му го казвали: сестри, психиатри, трудови и физиотерапевти, хирургът, когото нарича д-р Ник, вуйчо му и баба му, но предимно майка му, която е постоянно до леглото му, денем и нощем. Виждал е лицето си в огледалото и е оглеждал голата си ръка с тревога, страх или любопитство — в зависимост от настроението си. Усещал е как болката от раните се усилва и намалява от морфина и другите болкоуспокояващи, плакал е от безсилие по време на терапия.

Въпреки това Валъри има чувството, че синът й не съзнава напълно какво му се е случило — нито сериозността на раните си, нито какви ще са последиците месеци наред, а може би и години. Той не е общувал с никого извън болничните стени, тепърва ще го зяпат и разпитват. Валъри се безпокои за всичко това и изразходва голяма умствена енергия в мисли за предстоящото, за момента на истината, когато Чарли ще зададе неизбежния въпрос, който многократно бе задавала на себе си: „Защо?“

Този момент идва в един четвъртък рано сутринта близо две седмици след злополуката. Валъри стои до прозореца и наблюдава как се сипе първият за сезона сняг, предчувствайки колко ще се развълнува Чарли, когато се събуди. Тя не си спомня да е виждала сняг, дори снежинка през октомври. Но пък това може да е нещо, което човек не забелязва, когато щъка нагоре-надолу по белия свят, бързайки да стигне на едно или друго място. Изпуска дълга въздишка, колебаейки се дали да си вземе душ, или поне да изпие чаша кафе. Вместо това затътря крака до люлеещия се стол, чехлите й шумолят по твърдия, студен под. После сяда съвсем неподвижна и се заглежда в сменящите се картини на телевизора с изключен звук, закачен на стената над леглото на Чарли. Ал Роукър[1] насърчава с радостни възгласи ентусиазираните туристи на Рокфелер Плаза, които вдигат саморъчно направени плакати към камерите. ЧЕСТИТА СЛАДКА ШЕСТНАЙСЕТГОДИШНИНА, ДЖЕНИФЪР… ЗДРАВЕЙ, ЛАЙЪНВИЛСКО НАЧАЛНО У-ЩЕ… ПОЗДРАВЛЕНИЯ, ЗЛАТНИ КАТЕРИЦИ.

Валъри си мисли кога ли отново ще изпита такава простичка, изразена с размахване на плакати радост, и в този момент чува Чарли да я вика тихо. Тя бързо отмества поглед от телевизора и вижда, че той й се усмихва. Тя също му се усмихва, става и се приближава до него. Смъква страничната преграда на леглото, сяда в края му и го погалва по главата.

— Добро утро, сладкия ми.

Той облизва устни, както прави всеки път, когато е развълнуван или се кани да й каже нещо хубаво.

— Сънувах китове — казва той, като отмята завивката и повдига колене до брадичката. Гласът му е сънен и леко дрезгав, но вече не звучи замаян. — Плувах заедно с тях.

— И после какво? — подканва го тя с мисълта да можеше и нейните сънища да са толкова спокойни.

Чарли отново облизва устни и Валъри забелязва, че долната му устна е напукана. Навежда се и докато вади от чекмеджето на шкафчето до леглото му туба „Чап Стик“, Чарли продължава:

— Бяха два… огромни. Водата изглеждаше леденостудена, като на снимките в книжката ми за китове. Нали я знаеш?

Валъри кимва и се пресяга да намаже устните му с бледорозовото мазило. Той се намръщва за кратко, после отново заговаря:

— Ама в съня ми водата беше топла. Като във вана. И аз дори се метнах върху гърба на единия… И останах така.

— Звучи чудесно, сладкия ми — отбелязва Валъри, наслаждавайки се на това толкова нормално състояние, макар двамата да се намират в болница.

Но секунда след това по лицето на Чарли се изписва лека тревога.

— Жаден съм — казва той.

Валъри с облекчение си мисли, че детето се оплаква от жажда, а не от болка и бързо изважда кутия с плодов сок от хладилника в ъгъла на стаята. Накланя картонената кутия, за да поднесе сламката към устата му.

— Мога и сам — намръщва се Чарли и Валъри си спомня, че предишния ден д-р Русо я беше посъветвал да го оставя да се справя самичък, колкото и да му е трудно.

Тя му подава кутията и го наблюдава как той несръчно я хваща с лявата си ръка. Дясната му остава неподвижна в шината, повдигната върху възглавница.

Валъри чувства, че се колебае, но не може да го превъзмогне.

— Искаш ли нещо друго? — пита тя, а буцата тревога в гърдите й расте. — Гладен ли си?

— Не. Но ръката много ме сърби.

— След малко ще сменим превръзката — успокоява го тя. — И ще те намажем с лосион. Това ще те облекчи.

— А защо толкова сърби?

Валъри търпеливо му обяснява за стотен път, че жлезите, които произвеждат мазнина за кожата, са увредени.

Той поглежда ръката си и отново се намръщва.

— Тя изглежда ужасно, мамо.

— Знам, миличък. Но непрекъснато се подобрява. На кожата просто й трябва време, за да зарасне.

Тя се замисля дали да му каже, че му предстои още една кожна присадка — първата на лицето му, която е определена за понеделник сутрин, а той изрича шепнешком въпроса, който къса сърцето й.

— Аз ли бях виновен, мамо?

Мислите на Валъри бясно препускат в опита й да си спомни специфичните точки в психологията, засягащи жертвите на изгаряния, както и предупрежденията на психиатрите на Чарли — Той ще изпитва страх, смут, дори вина. Но тя пропъжда всички думи и съвети, осъзнавайки, че не й е нужно нищо друго, освен собствения й майчински инстинкт.

— О, миличък. Изобщо не беше виновен ти. Никой не беше виновен — и се замисля за Роуми и Даниел и колко силно всъщност ги обвинява за случилото се — чувство, което се надява никога да не разкрие пред Чарли. — Просто стана случайно.

— Но защо? — пита той с широко отворени очи и без да мига. — Защо е трябвало да ми се случи?

— Не знам — казва тя, оглеждайки всяка извивка, всеки ъгъл на съвършеното му, сърцевидно лице: широкото му чело, заоблените бузи и мъничката, изострена брадичка. В нея се надига тъга, но тя нито трепва, нито показва уплаха. — Понякога лошите неща просто се случват, дори на най-добрите хора.

Осъзнавайки, че това обяснение е толкова незадоволително за него, колкото за нея, тя прочиства гърлото си и продължава:

— Знаеш ли какво?

Наясно е, че гласът й звучи с фалшива бодрост, както когато, да речем, дава обещание за сладолед, ако е послушен. Ще й се сега да може да му предложи нещо — каквото и да е — за да го избави от страданието му.

— Какво? — пита детето с израз на надежда на лицето.

— Ние с теб заедно ще се справим с това положение. Ние сме страхотен, непобедим отбор не забравяй това.

Докато преглъща сълзите си, Чарли отпива от сока, отправя й една смела усмивка и казва:

— Няма да го забравя, мамо.

На другия ден, след болезнен сеанс трудова терапия за ръката му, Чарли е на ръба да избухне в сълзи, когато чува познатото силно двукратно почукване на вратата на д-р Русо. Валъри наблюдава как лицето на сина й светва и чувства, че духът й се повдига. Трудно е да се каже кой очаква с по-голямо нетърпение всяка негова поява.

— Влез! — извиква Чарли и се усмихва, когато неговият лекар влиза в стаята.

Валъри с изненада вижда, че той не е облечен с обичайното си операционно облекло и обувки за тенис, а е в сини джинси, светлосиня риза с разкопчана яка и тъмносиньо спортно сако. Видът му е небрежен, но елегантен до черните му мокасини и сребърни копчета за ръкавели.

Валъри изведнъж си спомня, че е петък вечер и предполага, че с жена му имат планове за вечеря. Тя бе забелязала халката на лявата му ръка отдавна и бавно беше започнала да събира подробности за живота му от многото му разговори с Чарли. Знае, че той има две малки деца — дъщеря и син. Знае, че момиченцето е голям инат — приказките за лошата Руби са сред любимите на Чарли.

— Как се чувстваш днес, приятел? — пита д-р Русо и разрошва русата къдрава коса на Чарли, която плаче за подстригване. Валъри си спомня, че смяташе да го направи в деня на празненството на Грейсън.

— Страхотно. Вижте, доктор Ник, вуйчо Джейсън ми подари айпод — съобщава Чарли и вдига мъничкото сребристо устройство, което бе получил миналата седмица. Доста скъп подарък, който Валъри нямаше да може да си позволи преди злополуката. Тя си дава сметка, че вече много неща ще бъдат определяни и категоризирани като преди злополуката, след злополуката.

Чарли подава айпода на д-р Русо, който го подмята в ръката си.

— Много е як — изразява той възхищението си. — Много по-малък е от моя.

— И съдържа хиляда песни — уточнява Чарли, наблюдавайки с гордост как лекарят му прехвърля списъка на записите.

— Бетовен. Чайковски. Моцарт — изрежда той гласно и подсвирква. — Лелеее! Приятел, ама ти имаш много изтънчен музикален вкус.

— Вуйчо Джейсън ми зареди любимите — думите, гласът му и изражението наподобяват тези на много по-голямо дете. — Много са успокояващи.

— Знаеш ли… и аз се чувствам така. Обичам да слушам класическа музика, особено когато нещо ме тревожи — казва д-р Русо, като продължава да прехвърля списъка. В един момент спира, поглежда Валъри за първи път, откакто е влязъл в стаята, и само с устни й казва „здравей“. Тя му се усмихва, надявайки се той да разбира колко високо оценява това, че първо се обръща към сина й, а после към нея. И по-важното, колко високо оценява усилието му да изгради връзка с Чарли по начин, който няма нищо общо с раните му, и го кара да се чувства значим — ефект, който остава дълго след като си е тръгнал.

— Аз тъкмо слушах симфонията „Юпитер“ на път за насам — казва докторът. — Слушал ли си я?

Чарли поклаща глава.

— От Моцарт е — пояснява докторът.

— Той любим композитор ли ви е?

— О, боже. Това е трудна творба. Моцарт е велик. Но аз харесвам също Брамс, Бетовен, Бах. Трите „Бе“-та — той присяда в края на леглото, с гръб към Валъри.

Тя наблюдава двамата един до друг и я пробожда остра тъга — така й се приисква Чарли да си има баща. Отдавна бе приела положението си, но в моменти като този продължава да я смущава мисълта, че бащата на Чарли не знае абсолютно нищо за сина си. Не знае за любовта му към класическата музика, към „Междузвездни войни“, към „ЛЕГО“. За странния му навик да тича с едната ръка плътно отстрани до тялото си или за радостните, къдрави бръчици, които се появяват около очите му, когато се засмее — единственото дете с бръчици около очите, което е виждала. Нито за факта, че той сега е в болница и разговаря за композитори с пластичния си хирург.

— А харесвате ли „Исус остава моя радост“[2]? — пита със затаен дъх Чарли, а Валъри едва сдържа неочакваните си сълзи.

— Разбира се — отговаря докторът и изтананиква няколко високи ноти стакато, а Чарли се присъединява към него с английския текст, пеейки с високия си, нежен глас. — „Вдъхновени от Теб, издигат се душите! Извисяват се до несътворена светлина!“

Д-р Русо се обръща да се усмихне отново на Валъри, после пита:

— Кой те научи на всичко това за музиката, приятел? Майка ти ли?

— Да-а. Както и вуйчо Джейсън.

Валъри се замисля, че заслугата не е нейна — всичко се дължи на Джейсън, макар да си спомня, че си пускаше класическа музика, докато беше бременна, като държеше CD плейъра до корема си.

Докторът кимва, връща айпода на Чарли, а той се пресяга през тялото си да го вземе със здравата си ръка, после го оставя върху бедрото си и започва да прехвърля съдържанието му с левия палец.

— Опитай се с дясната ръка, приятел — подканва го тихо докторът.

Чарли се намръщва, но се подчинява, пурпурно-червената кожа между палеца и показалеца му се разтяга неестествено, докато той прещраква песните.

— Ето, успях — казва най-накрая Чарли, като натиска бутона за включване и усилва звука. После хваща едната слушалка и подава другата на доктора, за да слушат заедно. — Тази много ми харесва.

— Аха. Да. И на мене ми харесва.

— Страхотна е, нали? — пита Чарли съсредоточен.

Минават няколко спокойни минути.

— Да — казва докторът. — Прекрасна е… А тези хорни… те звучат толкова радостно, нали?

— Да — засиява Чарли, — много, много радостно.

Един такт по-късно неочаквано пристига Розмари, натоварена с разни джунджурии от магазина за един долар и любимите й пилешки тетрацини[3] в пластмасова кутия. Валъри знае колко се старае майка й, колко много й се иска да бъде тук заради тях двамата. Въпреки това се улавя, че й се иска да не беше идвала, поне не и в този момент, и не може да се начуди как тъй майка й успява да наруши спокойствието в стаята само чрез присъствието си.

— О! Здравейте! — възкликва тя, гледайки д-р Русо. Те още не са се срещали, но тя е чувала много за него, предимно от Чарли.

Д-р Русо рязко се обръща и става с любезна, очаквателна усмивка, когато Валъри ги запознава, чувствайки се едновременно неловко и някак открита. Откакто пристигнаха в болницата, Валъри и Чарли се бяха сприятелили с малко хора, но тя бдително пазеше цялата лична информация. Само от време на време изричаше някоя подробност, понякога неволно, понякога по необходимост. Д-р Русо знае например че само един родител подписва формуляри за съгласие, а и всеки можеше да забележи, че не ги посещава друг мъж, освен Джейсън.

— Много ми е приятно да се запозная с вас, госпожо Андерсън — казва докторът и подава ръка на Розмари.

— На мен също ми е много приятно — здрависва се тя и го гледа със смутен израз на страхопочитание; със същото изражение излиза от църква, след като е разговаряла със свещениците, особено с по-младите и красивите. — Нямам думи да ви благодаря, доктор Русо, за всичко, което правите за внука ми.

Обичайно е да се казват такива неща, но Валъри продължава да е раздразнена, дори смутена от лекото треперене в гласа на майка си. И по-важното, тя съзнава присъствието на Чарли, който слуша напрегнат, и я възмущава мелодраматичното напомняне на майка й защо са тук. Д-р Русо като че ли също усеща напрежението, защото бърза да смотолеви:

— Моля, няма защо — после се обръща отново към Чарли. — Е, приятел, ще те оставя да се видиш с баба си…

Чарли се начумерва.

— Ооо, доктор Русо, не можете ли да останете още малко? Моля ви!

Валъри забелязва, че докторът се колебае и бърза да му се притече на помощ:

— Чарли, миличък, доктор Русо трябва вече да тръгва. Още много други пациенти го очакват.

— Всъщност, приятел, налага се да поговоря с майка ти за малко. Ако тя не възразява? — Той измества поглед към Валъри. — Имаш ли минутка?

Тя кимва и си помисля колко бавно тече животът й, откакто са тук. Преди тя винаги бързаше за някъде, сега не й е останало нищо друго, освен време.

Докторът стиска крака на Чарли.

— До утре, приятел, става ли?

— Става — отговаря с неохота детето.

Валъри усеща, че чувствата на Розмари са наранени от факта, че е втора цигулка, и компенсира това с пресилена жизнерадост.

— Виж! Донесох ти книжка с „Търси и намери“! — изрича кресливо тя. — Нали ще бъде много забавно?

Валъри винаги е отстоявала мнението, че търсенето на думи в мрежа от букви е сред най-отегчителните игри и по вялата реакция на сина си разбира, че той е на същото мнение. Все едно че баба му го е помолила да преброи вдлъбнатините на топка за голф.

— Ами сигурно — отговаря той и свива рамене.

Д-р Русо кимва за довиждане на Розмари и излиза от стаята. Валъри тръгва след него и си спомня вечерта, в която се запознаха, и първия им разговор в един стерилен коридор като този. Дава си сметка докъде стигнаха тя и Чарли, колко много страх и ужас изпитаха, изместени до голяма степен от стоическо примирение и капка надежда.

Вече насаме, двамата застават лице в лице за няколко кратки мига мълчание, преди докторът да заговори:

— Искаш ли да изпием по кафе в кафенето?

— Да — съгласява се тя, чувствайки как пулсът й се ускорява, което я изненадва и същевременно нарушава равновесието й. Нервна е, но не знае защо и се надява той да не долови притеснението й.

— Чудесно — казва той.

Двамата се обръщат и тръгват към асансьорите. Не продумват по пътя, освен да поздравят някоя сестра. Валъри внимателно изучава лицата им, реакцията им към него, както прави от няколко седмици. Отдавна е установила с какво възхищение, едва ли не с благоговение се отнасят сестрите към д-р Русо, докато към повечето други хирурзи отношението им е тъкмо обратното — чувала е да ги одумват с обвинения, че били високомерно любезни, арогантни или направо груби. Той не е прекалено дружелюбен или разговорлив, но има сърдечни, почтителни маниери, които, съчетани със славата му като на рок звезда, го прави най-популярния лекар в болницата. Той е най-добрият в страната, многократно е чувала тя. И въпреки това е толкова мил. А е и хубавец на всичкото отгоре.

Всичко това кара Валъри да се чувства поласкана от поканата му. Тя е сигурна, че той иска просто да поговорят за предстоящата кожна присадка на Чарли или за общото му подобрение, но подозира, че той рядко прави това на чаша кафе, особено в петък вечер.

След секунди застават пред един от асансьорите, вратите се отварят и д-р Русо я приканва с жест да влезе първа. Вече вътре, двамата гледат право напред, мълчаливо, докато в един момент той прочиства гърлото си и казва:

— Той е страхотно дете.

— Благодаря ви — отговаря Валъри искрено. Това е единственият случай, когато тя успява да приеме комплименти.

Двамата излизат от асансьора и завиват зад ъгъла към кафенето. Докато очите на Валъри привикват към луминесцентното осветление, д-р Русо я пита:

— Откога проявява интерес към класическата музика?

— Някъде от миналата година. Джейсън свири на пиано и китара и го научи на много неща за музиката.

Докторът кимва, сякаш смила информацията, после пита дали Чарли свири на някакъв инструмент.

— Взема уроци по пиано — пояснява тя, докато вървят по познатия й път покрай грила и напитките към кафенето.

Тя е сигурна, че той мисли за ръката на Чарли, затова продължава:

— Доста добре се справя. Способен е да чуе мелодия и направо… разпознава нотите, по слух — тя нарочно не спира да говори, питайки се дали не се хвали прекалено. — Наследствена черта. Джейсън явно има абсолютен слух. Веднъж разпозна звънеца на вратата ни като „ла“ от първа октава.

— Брей! — възкликва докторът, основателно впечатлен. — Това е рядкост, нали?

Валъри потвърждава с глава и взема една от обърнатите с дъното нагоре чашки, като обхожда с поглед изредените видове кафе.

— Мисля, че е едно на хиляда или там някъде.

Докторът подсвирва с уста и я пита:

— А Чарли може ли да прави същото?

— О, не… Не… Той е просто малко преждевременно развит. Нищо повече.

Мъжът кимва, докато пълни картонената си чашка с обикновено кафе. Междувременно Валъри се спира на кафе с аромат на лешник и сипва в него пакетче нерафинирана захар.

— Гладна ли си? — пита той, докато минават покрай сладкишите и другите закуски.

Тя поклаща глава — отдавна е забравила какво е да чувстваш глад. За две седмици е свалила най-малко два килограма, ставайки от слаба по-слаба, кокалите на ханша й вече стърчат.

Когато отиват на касата и Валъри изважда портфейла си, д-р Русо казва:

— Аз ще платя.

Тя не възразява, не иска да прави голям въпрос за сметка от осемдесет цента за кафе. Просто равнодушно му благодари, докато той си взема рестото и я повежда към малко сепаре в задния край на кафенето, място, където бе сядала много пъти по-рано, но винаги сама.

— Е — подхваща той, след като се настанява и отпива от кафето си, — как се справяш?

Тя сяда точно срещу него и му отговаря, че е добре, вярвайки си в момента.

— Знам, че не е лесно — продължава той, — но трябва да ти кажа… аз действително смятам, че Чарли се възстановява добре. И до голяма степен това се дължи на теб.

Тя чувства, че се изчервява, докато отново му благодари и отбелязва:

— Болницата е чудесна. Всички тук са чудесни.

Това е всичко, което измисля в момента, за да му благодари — нещо, което някак не може да направи директно, от страх, че ще рухне. Той кимва — сега е негов ред да покаже скромност.

— Моля, няма защо — набляга той с далеч по-различен тон от този, с който благодари в отговор на думите на Розмари.

Валъри се усмихва на лекаря на сина си, той й отвръща със същото. После те отпиват едновременно от кафето си, без да отместват погледи един от друг. Валъри решава, че току-що между тях малко или повече се е зародила интимност и споделеното съзнание за тази интимност ги кара да помълчат по-дълго.

Мислите на Валъри препускат, за да измисли какво да каже. Устоява на желанието да го обсипе с медицински въпроси, тъй като чувства, че вече го е разпитвала много. И все пак не й е много удобно да засяга други теми, тъй като всяка от тях й се струва или прекалено тривиална, или прекалено лична.

— Е — нарушава той мълчанието, — исках да поговорим за понеделник. За присадката на Чарли.

— Добре — тя изправя гръб и й се приисква да има пред себе си бележника със спирала и писалката си, за да си води записки, да намали напрежението.

— Исках да се уверя, че разбираш процедурата, и да отговоря на всички въпроси, ако имаш такива.

— Оценявам го — казва тя и си спомня за подробностите от предишните разговори с него, за някои неща, чути от медицинските сестри на Чарли, и за всичко, което бе чела в интернет.

Той се прокашля, преди да заговори:

— Добре. В понеделник още сутринта ще дойде анестезиологът, за да упои Чарли.

Тя вече е напрегната, когато той продължава:

— После аз ще обръсна косата му и ще премахна изгорялата кожа от лицето му.

Валъри преглъща и кимва.

— След това със специален хирургически инструмент, наречен електрически дерматом, ще сваля пласт кожа от скалпа му, за да получа присадка от много тънка цепена кожа.

— Тънка цепена кожа? — пита притеснена Валъри.

Той кимва успокояващо.

— Такава присадка съдържа епидермис и част от дермата.

— А ще порасне ли отново? Върху скалпа?

— Да. Останалата кожа ще съдържа фоликули за окосмяване и мастни жлези, които постепенно ще се размножават до образуването на пласт епидермис. Ние ще превържем мястото с влажна, напоена с антибиотик марля, за да предотвратим инфекция…

— Добре — кимва Валъри, преглъщайки. — А после? Как ще сложите кожата?

— Ето как. Ще вземем кожата и просто ще я положим върху бузата, а със скалпел ще пробием малки дупчици, за да позволим на кръвта и секретите да се оттичат. После ще зашием присадката с фини шевове и малко биологично лепило и ще я покрием с влажна, незалепваща превръзка.

— А тя винаги ли… се захваща?

— По принцип — да. Тя прилепва… и скалпът му ще пасне напълно към бузата му.

Тя кима, чувствайки, че й се гади, но се успокоява, докато той продължава да обяснява, че след операцията Чарли ще носи обичайната маска за лице, за да контролира лицевите белези.

— В основни линии ние искаме да поддържаме белезите плоски, гладки и гъвкави.

— Маска ли казахте? — Валъри се опитва да си я представи, обезпокоена отново за общественото клеймо, което синът й ще трябва да носи.

— Да. Трудовият терапевт ще дойде по-късно днес следобед, за да сканира лицето на Чарли. Тези данни ще бъдат изпратени в една фирма, която прави индивидуални маски от прозрачен силикон. Маската ще покрива цялото лице на Чарли, като ще останат само дупки за очите, носа и устата, и ще се закрепя с ленти лейкопласт.

— Но ще е прозрачна? Ще може да се вижда през нея, така ли?

— Да. Ще е прозрачна, за да можем да наблюдаваме през нея обезцветяването на белега и да виждаме къде се съсредоточава напрежение… С времето терапевтът ще наглася маската да приляга по-добре, като прави промени на отливката и затопля отново пластиката — той оглежда лицето й, сякаш търси нещо по него. — Звучи ли добре?

Тя кима, чувствайки се донякъде успокоена.

— Други въпроси?

— Не. В момента не — отговаря тя тихо.

— Е, добре. Ако възникнат, просто ми се обади. По всяко време. Имаш мобилния ми.

— Благодаря, доктор Русо.

— Наричай ме Ник. — Вече за четвърти път я поправя.

— Ник — повтаря тя и погледите им се срещат отново. Пак настъпва мълчание, подобно на предишното, но този път Валъри се чувства по-удобно, почти се радва на спокойната приятелска атмосфера.

Ник като че ли изпитва същото, защото се усмихва и непринудено преминава към друга тема.

— Чарли ми спомена, че си адвокат.

Валъри потвърждава с глава и се пита кога и по какъв повод Чарли е обсъждал с него професията й.

— С какви точно дела се занимаваш?

— Занимавам се с корпоративни съдебни спорове — пояснява тя и се замисля колко далечна и маловажна й се струва сега кантората и нейната политика. Освен няколкото телефонни разговора с шефа на отдела си, в които той я уверява, че делата и клиентите й са поети от колеги, и тя да не се притеснява за нищо, Валъри не е помислила за работата си нито за миг след злополуката с Чарли и не може да проумее защо изобщо е допуснала тя да я стресира.

— Тук някъде ли си учила? — пита я той.

— Да. В „Харвард“ — отговаря тя, за разлика от друг път, когато обикновено избягва тази дума — не от фалшива скромност, както мнозина от състудентите й заявяват: „Аз следвах в Кеймбридж“, а защото тя все още не се чувства достойна за това име.

С Ник обаче е друго, може би защото й е известно, че и той е следвал там и че е завършил успешно. И наистина, той кимва, невъзмутим, и казва:

— Винаги ли си искала да бъдеш юрист?

Тя обмисля въпроса. Обмисля истината, че в действителност нямаше влечение към правото, но просто искаше да се реализира заради самата реализация. Особено след раждането на Чарли, когато отчаяно искаше да печели добре и да осигури сина си. Да се занимава с нещо, с което Чарли да се гордее, и така да може да компенсира липсата на баща.

Но, разбира се, тя не разкрива нищо от това, а казва:

— Всъщност, не. Две години работих като помощник-адвокат в една юридическа фирма и установих, че съм не по-малко способна от колегите там…

Тя се усмихва и го поставя в неловко положение, като подмята шеговита забележка:

— Вероятно така пък говорят сестрите тук за вас.

— Вероятно — усмихва се той скромно.

— О, хайде, хайде. Ти не го вярваш. Дори на мен ми каза колко си добър.

— Така ли? Кога?

— Когато се запознахме — отговаря тя и усмивката й изчезва при спомена за онази вечер.

Той се заглежда в пространството над нея, сякаш и той възстановява в паметта си вечерта на злополуката с Чарли.

— Да, май че го споменах, нали?

Валъри потвърждава с глава, после добавя:

— И поне засега… не мога да не се съглася.

Той се навежда през масата и казва:

— Само почакай. Нека минат няколко месеца и още две операции…

Валъри не казва нищо, но чувства как сърцето й се разтуптява от благодарност и още нещо, което не може да определи, докато мълчаливо му дава цялото време на света.

[1] Говорител на прогнозата за времето. — Бел.прев. ↑

[2] Хорал от кантата 147 „Сърце и уста и дело и живот“ от И. С. Бах. — Бел.прев. ↑

[3] Италианско ястие, идващо от името на известната в миналото италианска оперна певица Луиза Тетрацини (1874–1940), която при гостуването си в Америка дава рецептата на един ресторант. Оригиналните съставки включват пуешко месо и сварена паста, залети със сос бешамел, сметана, пармезан и швейцарски сирена, запечени на фурна. — Бел.прев. ↑

Глава 9
Теса

Петък вечер е и аз седя в дневната с майка ми, брат ми и снаха ми — и тримата дойдоха от Манхатън да ни гостуват за уикенда. Облечени сме за вечеря навън с резервация за осем часа и междувременно отпиваме вино, докато четиримата братовчеди, току-що изкъпани и нахранени, си играят горе под зоркото око на бавачката. В картинката липсва единствено Ник, който закъснява вече с двайсет минути, ако не и повече — факт, който не убягва от вниманието на майка ми.

— Ник винаги ли работи до толкова късно през уикендите? — пита тя, като кръстосва крака и поглежда нарочно часовника си „Таймекс“, който е сложила на мястото на „Картие“, подарък от баща ми за последната им годишнина.

— Обикновено не — отговарям с отбранителен тон.

Знам, че въпросът й сигурно има повече общо с нейния френетичен характер и с неспособността й да седи неподвижна дълго време, но не мога да не го възприема като прикрита обида, като въпрос от рода на: Продължаваш ли да биеш жена си? Или в случая: Продължаваш ли да позволяваш на съпруга си да те бие?

— Просто трябваше да отиде да види свой пациент… едно малко момченце — добавям, чувствайки нуждата да й напомня колко благородна е професията на Ник. — В понеделник сутринта ще му прави първата присадка на кожа.

— По дяволите — обажда се брат ми с раболепнически тон, клатейки глава. — Не ми е ясно как го прави.

— Аз пък знам — казва снаха ми с възхищение.

Майка ми не изглежда впечатлена. По лицето й се изписва скептицизъм, докато сгъва коктейлната си салфетка на четири.

— За колко часа е резервацията ни? — пита тя. — Май е по-добре да го чакаме в ресторанта.

— Не и преди осем. Все още има половин час. А и ресторантът е съвсем наблизо — пояснявам аз. — Всичко е наред, мамо. Просто се успокой.

— Да, мамо, я разпусни малко — подмята брат ми шеговито.

Майка ми вдига ръце с дланите напред и измърморва под носа си:

— Съжалявам, съжалявам.

Аз отпивам дълга глътка от виното си. Чувствам се толкова напрегната, колкото изглежда и майка ми. Обикновено не се притеснявам, когато Ник закъснява, дори не го правя на въпрос, когато му пращат съобщение по пейджъра. Приела съм тези неща като част от работата му и съвместния ни живот. Но когато семейството ми е тук, е съвсем различно. Всъщност последното нещо, което казах на Ник този следобед, когато той ми съобщи, че трябва „да отскочи до болницата за няколко минути“, беше: „Моля те, не закъснявай!“.

Той кимна, давайки вид, че разбира всички нюанси на инструкцията. Първо, че не искаме да даваме на майка ми повод да докаже твърдението си, че неговият живот има предимство пред моя. И второ, че колкото и да обожавам по-големия си брат Декс и да съм много близка със снаха си Рейчъл, понякога малко ревнувам, да не кажа поболявам се, от брака им, който възприемам като съвършен, и не мога да не ги използвам като мерило за нашите взаимоотношения.

На хартия ние четиримата имаме нещо много общо. И Декс, като Ник, има напрегната работа — той е инвестиционен банкер с натоварени часове в „Голдман Сакс“, а Рейчъл също изостави правната си кариера, след като роди, като първо работеше на непълен работен ден, а после напусна. Двамата имат две деца — Джулия и Сара (съответно на седем и четири години) — и също като у нас, Декс отстъпва ролята на Рейчъл, когато се стигне до родителство и дисциплина (което, колкото и да е интересно, не дразни майка ми, както става, когато ролята на Ник остане на заден план; напротив, понякога обвинява Рейчъл, че очаква прекалено много от Декс).

Но най-изумителното, което свързва мен и брат ми, е историята на нашите взаимоотношения, тъй като той също развали годежа си само дни преди сватбата. Безумно е наистина — брат и сестра, с разлика във възрастта две години, да отменят сватбите си също с разлика от две години помежду им, факт, благодарение на който всеки психиатър би обявил случилото се за знаменателно и вероятно би го обяснил с раздялата на родителите ни. Декс вярва, че това е причината да получим невероятна подкрепа от родителите си и в двата случая. Бяха загубили хиляди долари за сватбените депозити и трябва да са били много притеснени пред по-традиционните си приятели, но изглежда са вярвали, че са платили малка цена за това да се уверят, че децата им са си взели поука от първия си опит. И все пак, общите скандали ни спечелиха една доста безмилостна шега от страна на майка ми, която почувства необходимост да подари и на двама ни възможно най-чисто вълнените и най-дебели къси чорапи за Коледа — за студените ни крака[1], естествено. На всичкото отгоре трябваше да изтърпим безкрайното й натякване да не се женим като реакция на разочарование. На това Декс възрази, в типичния си аналитичен маниер, че би могъл по-лесно да познае „подходящата“ непосредствено след „неподходящата“ и че той е абсолютно сигурен в Рейчъл. Аз просто отхвърлих натякването с откровеното: „Не се бъркай, мамо!“.

От друга страна обаче, положението на Декс бе много по-скандално, тъй като Рейчъл беше приятелка на бившата годеница на брат ми — приятелка от детинство. Още повече, аз съм напълно сигурна, че се е стигнало и до изневяра. Това подозрение така и не се потвърди, но от време на време Декс и Рейчъл се изпускаха за някоя подробност от първите им дни и ние с Ник си разменяхме многозначителни погледи. Не че тези обстоятелства имат особено значение на този етап, когато са минали години от сватбата им, освен факта, че според мен едно съмнително начало натоварва повече една връзка. С други думи, ако двама души имат любовна афера, най-добре е да останат заедно. И ако останат, те имат тази романтична история на „беше ни писано да сме заедно“ и в определена степен оправдание за греха си; ако не, те са просто една двойка измамници.

Засега Декс и Рейчъл попадат в първата категория — все още са болезнено влюбени след всичките тези години. Освен това те наистина са и най-добри приятели в смисъла, в който ние с Ник не сме. Първо, те вършат абсолютно всичко заедно — ходят заедно на фитнес, четат заедно вестници, гледат едни и същи телевизионни предавания и филми, закусват, вечерят, а понякога и обядват заедно и което е забележително, лягат си вечер по едно и също време. Дори веднъж чух Декс да казва, че не може да заспи без Рейчъл. А и те никога не си лягат скарани.

Това съвсем не значи, че Ник и аз не се наслаждаваме на времето, когато сме заедно. Ние наистина му се наслаждаваме. Но не сме вързани един за друг и никога не сме били, дори в самото начало. Нашето работно време (моето — несъществуващо напоследък), времето за лягане и дори за хранене е много различно. Вечер на мен ми доставя голямо удоволствие да почета книга сама в леглото и нямам абсолютно никакъв проблем да заспя, ако Ник не е до мен.

Не знам дали това означава, че техният брак е по-добър от нашия, но понякога определено ми дава разстройващото чувство, че има накъде нещата да се подобрят. Кейт и Ейприл, с които съм споделяла този въпрос, твърдят, че аз съм нормалната, а Рейчъл и Декс са нетипични, ако не и много странни. Особено Ейприл, чийто брак е в другия край на спектъра, е на мнение, че Декс и Рейчъл са в действителност „извратени и зависими един от друг“. А когато повдигам темата пред Ник, той, дали с копнеж или с тревога, естествено заема отбранителна позиция.

— Ти си моята най-добра приятелка — ще каже той, което вероятно е вярно само защото Ник всъщност няма близки приятели — нещо характерно за повечето хирурзи, които познаваме. Навремето е имал — в гимназията и в колежа, дори неколцина сред състудентите си по медицина, — но не е полагал усилия да поддържа приятелството през годините.

По-важното е, че дори ако аз съм най-добрата приятелка на Ник поради липса на други, дори ако той на теория е моят най-добър приятел, понякога имам чувството, че споделям живота си с Кейт и Ейприл и дори с Рейчъл — поне когато се стигне до всекидневните въпроси, от които се състои животът ми, като се започне от парчето чийзкейк, което съжалявам, че ям, през страхотните слънчеви очила, които откривам на разпродажба, до прелестното нещо, казано от Руби или извършено от Франк. Накрая се наканвам да разкажа тези неща и на Ник, стига това да е все още уместно или неотложно, когато най-сетне се съберем двамата заедно в края на деня. Но по-често аз мислено подбирам важните неща и му спестявам тривиалните — или поне онези, които според мен той ще сметне за тривиални.

После идва и въпросът за сексуалния живот на Декс и Рейчъл — нещо, което научих случайно. Разговорът започна, когато Рейчъл наскоро сподели, че вече повече от година се опитвали с Декс да си направят трето дете. Това само по себе си пробожда сърцето ми, понеже Ник отдавна категорично отхвърли плановете за трето дете — макар като цяло да съм съгласна с него, понякога копнея за по-малко предсказуемо семейство от двете деца — момче и момиче.

Във всеки случай попитах Рейчъл дали те работят усилено по въпроса или са оставили нещата на случайността, като очаквах тя да задълбае в неромантични стратегии и методологии, характерни за двойки, опитващи се да заченат. Следене на времето на овулация, термометри, сношение по график. Вместо това тя отвърна:

— Ами! Нищо извънредно… Но, знаеш ли, ние правим секс три-четири пъти в седмицата… ама де такъв късмет! Наясно съм, че една година опити не е чак толкова дълъг период, но пък с момичетата се случи веднага…

— Три-четири пъти в седмицата по време на овулацията ти?

— Всъщност не съм много сигурна кога точно овулирам. Затова правим секс четири пъти седмично, нали разбираш… по всяко време — тя се изсмива нервно, искайки да покаже, че не й е много удобно да обсъжда сексуалния си живот.

— По всяко време? — повтарям и се сещам за стара японска поговорка, че ако двойка младоженци пускат по едно бобено зърно в буркан всеки път, когато правят секс през първата си брачна година, а после изваждат по едно зърно всеки път, когато правят секс от там нататък, те никога няма да изпразнят буркана.

— Да-а. Защо? Да го правим… по-рядко ли? Или да чакаме най-подходящите дни на цикъла ми? Възможно ли е в това да е проблемът?

Не можах да скрия изненадата си.

— Значи правите секс четири пъти седмично? Което ще рече — през ден?

— Ами… да. — И тя изведнъж възвръща предишната си стеснителност, пак става момичето, което аз толкова пъти се опитвах да извадя от черупката му, когато се омъжи за брат ми, с надеждата един ден двете да бъдем като сестри, каквито нито една от нас не е имала. — Защо?… А вие с Ник колко често го правите?

Отначало се поколебах, после едва не й казах цялата истина — че и ние правим секс три-четири пъти, но в месеца, или по-малко. Но едно основно чувство на гордост и може би малко състезание започнаха да действат.

— О, не знам. Някъде един-два пъти седмично — отговорих, чувствайки се напълно неадекватна, като онези възрастни омъжени жени, за които четях в списанията, и не можех да си представя, че ще стана като тях.

Рейчъл кимна и продължи да се оплаква от влошената си плодовитост и дали според мен Декс ще се разочарова, ако няма син. Говореше едва ли не така, сякаш разбра, че я лъжех, и искаше да ме накара да се почувствам по-добре, изтъквайки собствените си безпокойства. По-късно повдигнах въпроса пред Ейприл, която разсея страховете ми, вероятно наред със своите.

— Четири пъти в седмицата? — почти извика тя, сякаш й казах, че те мастурбират в църква. Или си разменят партньорите със съседите над тях. — Тя лъже!

— Не мисля така.

— Напротив, така е. Всеки лъже за сексуалния си живот. Веднъж четох, че тази статистика е най-неточната, защото никой не казва истината… дори при поверително проучване…

— Аз не мисля, че лъже — повтарям, чувствайки се облекчена от мисълта, че не съм единствена, и дори още по-облекчена по-късно, когато Кейт, която си пада по секса повече от възмъжаващите момчета, каза тежката си дума по въпроса.

— Рейчъл обича да угажда. И да минава за мъченица — каза тя и даде примери за такова поведение от младежките ни пътувания, преди да имаме деца — как тя винаги вземала най-малката стая за себе си и се различавала от другите, когато трябвало да се вземат решения за вечеря. — Просто я виждам как се приближава до чинията дори когато не е в настроение. Но пък… брат ти е много готин.

— Стига. Престани! — това е автоматичният ми отговор, когато приятелките ми започнат да говорят колко готин е брат ми. Цял живот го слушам, поне от гимназията насам, когато започнаха да се появяват различни негови фенки. Тогава дори се наложи да се разделя с няколко приятелки, тъй като ги заподозрях, че най-нахално ме използват, за да се домогнат до него.

Продължих да й излагам теорията си, че външният вид всъщност има малко общо с влечението към брачния ти партньор. Че по моему Ник е красив, но в повечето нощи това не е достатъчно, за да мине изтърканият ми номер, че съм изтощена. Двойките може и да се влюбват един в друг въз основа на външен вид и привличане, но с времето тези неща започват да губят значение.

Във всеки случай размишлявам върху това, когато най-накрая Ник влиза в дневната, поздравява всички и се извинява за закъснението.

— Няма нищо — обажда се първа майка ми, сякаш на нея се пада честта да опрости моя съпруг.

Ник й хвърля снизходителна усмивка, после се навежда да я целуне леко по бузата.

— Барби, скъпа. Толкова ни липсваше — в гласа му се долавя сарказъм, който само аз мога да разпозная.

— И ти ни липсваше — отговаря майка ми, поглеждайки часовника си с подчертано повдигнати вежди.

Ник подминава думите й и се навежда да ме целуне по устните. Отвръщам му със същото, като се забавям да се отдръпна с няколко милисекунди повече от друг път, питайки се какво се опитвам да докажа и на кого.

Когато се отделяме един от друг, брат ми става и прегръща Ник, а аз си помислям същото като всеки път, когато видя съпруга си и брат си един до друг — че могат да минат за братя, макар Декс да е по-слаб, със зелени очи и детинско изражение, а Ник — по-мускулест, тъмноок, италиански тип.

— Радвам се да те видя, човече — усмихва се Ник.

Декс също му се усмихва.

— И аз. Как вървят нещата? Как е работата?

— Работата е наред… върви — дотам се простират професионалните им разговори, тъй като Декс разбира от медицина толкова, колкото Ник от финансовите пазари.

— Теса ми разказа за последния ти пациент — намесва се Рейчъл. — За момченцето, което пекло бонбони маршмелоу.

— Да-а — кимва Ник и усмивката му изчезва.

— Как е то? — пита тя.

— Добре е. То е издръжливо малко дете.

— Има само майка, нали? — продължава с въпросите Рейчъл.

Ник ме стрелва с раздразнен поглед, който по моему може да значи или: Защо обсъждаш пациентите ми?, или: Защо „лапаш“ всички тия дребнави клюки? Или и двете.

— Какво? — питам го раздразнена и си спомням за безобидния ни разговор с Рейчъл веднага след злополуката. После се обръщам към нея и потвърждавам: — Да, то е.

— Какво става? — намесва се Декс, както винаги готов да измъкне някоя интересна история. Добавям мислено това към приятните черти на брат си — и може би една от причините двамата с Рейчъл да са толкова свързани. Без да е женствен или дори метросексуален, Декс ще поклюкарства с жени, дори ще прелисти „Пийпъл“ или „Ас Уикли“[2].

Разказвам му набързо въпросната история, а Ник клати глава и измърморва:

— Божичко! В каква клюкарка се превръща тази моя жена!

— Какви ги говориш? — обажда се майка ми, явно настръхнала от мое име.

Ник повтаря думите си по-ясно, почти предизвикателно.

— Превръща се? Откога?

Тя го подлага на изпитание, но Ник не схваща.

— Откакто започна да прекарва времето си с всички ония отчаяни домакини — казва той, наливайки вода в мелницата й.

Майка ми ми хвърля многозначителен поглед и нарочно поглажда чашата си с вино.

— Един момент — казва Декс. — Пропуснах ли нещо?

Рейчъл се усмихва и се пресяга да стисне ръката му.

— Вероятно — казва тя шеговито. — Ти винаги си с една крачка назад, мили.

— Не, Декс — и наблягам, — нищо не си пропуснал.

— Повече от сигурно е — смотолевя Ник под сурдинка и ме поглежда с укор.

— О, я престани! — сопвам му се аз.

Той ми изпраща въздушна целувка, сякаш да каже, че всичко това е шега.

Аз му отвръщам със същото, правейки се на весела, докато в същото време полагам усилия да пренебрегна първите семена на възмущение, които майка ми, самообявилият се мъдрец, пося.

Общото ни добро настроение — весело и празнично — се възвръща по време на вечерята, докато приказваме за какво ли не — от политика през попкултура до ролята на родителите (и на бабите и дядовците). Майка ми се държи от прилично по-прилично, нито веднъж не „захапва“ някого, включително бившия си съпруг, с когото можеше и да започне. Ник също като че ли всячески се мъчи да се покаже отзивчив и е особено нежен с мен, може би изпитвайки вина, задето закъсня или ме нарече „клюкарка“. Виното се отразява добре на разговора и с напредването на вечерта се улавям, че ставам по-спокойна и по-щастлива, преливаща от чувство за семейно блаженство.

Но рано на другата сутрин се събуждам с тупкане в слепоочията и подновено чувство на безпокойство. Когато слизам долу, за да направя кафе, заварвам майка си край кухненската маса с чаша чай „Ърл Грей“ и вехт екземпляр на „Мисис Далауей“[3] — нейната любима книга.

— За кой път я препрочиташ? — питам, пълнейки кафеварката с вода и прясно смляно кафе, след което сядам на кушетката.

— О, знам ли! Най-малко за шести. А може би и повече. Действа ми успокояващо.

— Странно. Мен пък мисълта за мисис Далауей ме изпълва с тревога. Кое те успокоява толкова? Нейният никога неконсумиран лесбийски копнеж ли? Или стремежът й към цел в безцелен живот в изпълняване на поръчки, отглеждане на деца и планиране на приеми?

Това е изречение от книгата на майка ми, което тя разпознава със смях.

— Не става дума толкова за книгата — казва тя, — колкото за онова време от живота ми, когато я четох за първи път.

— И кога е било това? В колежа? — питам. Точно тогава за първи път се влюбих във Вирджиния Улф.

Тя поклаща глава.

— Не. Когато Декс беше бебе, а аз бях бременна с теб.

Вирвам брадичка в очакване да чуя още.

Тя изритва от краката си розовите мъхести чехли, които никак не й подхождат, и продължава:

— Ние с баща ти все още живеехме в Бруклин. Нямахме нищо… но бяхме много щастливи. Мога да кажа, че това беше най-щастливият период в живота ми.

Представям си романтичния, простиращ се на цял етаж апартамент в сграда от пясъчник, украсен в кичозен стил от седемдесетте години, където съм прекарала първите три години от живота си, но го познавам от снимки, домашно видео и разкази на майка ми. Това беше преди баща ми да се отдаде на адвокатската си практика и да ни премести в къщата в традиционен уестчестърски колониален стил, която ние наричахме дом, докато родителите ни не се разведоха.

— Вие с татко… кога престанахте да сте щастливи? — питам я.

— О, не знам. Стана постепенно… и дори до самия край имахме хубави моменти. — Тя се усмихва с онзи вид усмивка, която може да предвещава или сълзи, или смях. — Този човек. Той можеше да бъде толкова очарователен и остроумен…

Кимам и си помислям, че той все още е очарователен и остроумен и че това са двете прилагателни, с които хората винаги описват баща ми.

— Просто жалко, че се оказа такъв женкар — отбелязва тя сухо, както би казала Колко жалко, че носеше полиестерни спортни костюми.

Прокашлям се, после предпазливо й задавам въпрос, за да потвърди нещо, което винаги съм подозирала:

— Той имаше ли други авантюри? Преди нея? — Имам предвид настоящата съпруга на баща си, Даян, защото знам, че майка ми не обича да чува името й. Дълбоко съм убедена, че тя вече е преодоляла баща ми и болката от развода им, но незнайно защо тя твърди, че никога няма да прости на „другата жена“, защото вярва пламенно, че всички жени са в добри сестрински отношения и дължат една на друга почтеност, която, според нея, на мъжете изглежда им липсва по рождение.

Тя ме поглежда изпитателно, сякаш се колебае дали да ми довери тайна.

— Да — казва тя най-накрая. — Поне за две съм сигурна.

Преглъщам и кимам.

— Той си призна за тях абсолютно всичко. Избухна в сълзи и се закле, че никога повече няма да допусне подобно нещо.

— А ти прости ли му?

— Първия път — да. Напълно. Втория път му показах с жестове, но чувствата ми към него вече не бяха същите. Престанах да му вярвам. Стомахът ми винаги се свиваше, когато търсех червило по яката му или телефонни номера в портфейла му. Чувствах авторитета си подронен от това… От него. Изглежда винаги съм знаела, че пак ще ми изневери… — Гласът й заглъхва, погледът й се замъглява.

В един момент ми се приисква да се пресегна и да я прегърна, но вместо това задавам друг мъчителен въпрос.

— Мислиш ли, че това е подбило… доверието ти към всички мъже?

— Може би — отговаря тя и поглежда притеснено към стълбите, сякаш се безпокои, че Ник и Декс ще познаят по устните й лошото й изказване за техния пол.

Тя продължава шепнешком:

— И може би затова бях толкова разтревожена за брат ти… когато развали първия си годеж.

Това е поредният първи път, понеже нямах представа, че майка ми е подозирала изневяра или че изобщо някога се е тревожила за каквото и да е, свързано с Декс.

— Е, поне не се ожени — вметвам.

— Да. С това се успокоявам и аз. А и не можех да понасям тая Дарси — добавя тя, имайки предвид някогашната приятелка на Декс. — Така че, добре се получи.

Понечвам да кажа още нещо, но се отказвам.

— Говори де — подканва ме майка ми.

Отново се поколебавам, после я питам:

— Имаш ли доверие на Ник?

— Въпросът е дали ти му имаш доверие — изстрелва тя. — Това е по-важно.

— Имам, мамо — и поставям юмрук върху сърцето си. — Вярно, той не е съвършен…

— Никой не е — изрича тя така, както евангелските пастори изричат амин.

— Знам също, че и нашият брак не е съвършен — додавам, сещайки се за несигурното ни начало снощи.

— Никой брак не е — поклаща глава тя.

Амин.

— Но той никога няма да ми изневери.

Майка ми хвърля поглед, който обикновено тълкувам като надменен, но сега, в леко мъгливата светлина на зазоряването, приемам само като майчина загриженост.

Тя поставя ръце върху моята.

— Ник е добър човек. Такъв е, наистина… Но едно нещо научих в живота и то е никога да не казваш никога.

Изчаквам я да каже още нещо, но в този момент чувам Франк да ме вика от горната площадка на стълбите, с което прекъсва интимното очарование.

— И в крайна сметка — добавя майка ми, без да обръща внимание на все по-силните викове на сина ми, като продължава да седи така, сякаш изобщо не го чува, — всичко, което имаш, си ти самата.

[1] „Изстиват ми краката“ — to get cold feet — на английски е фразеологизъм, означаващ „хваща ме шубето“. — Бел.ред. ↑

[2] Американски списания, посветени на живота на звездите. — Бел.ред. ↑

[3] Роман от английската писателка и критичка Вирджиния Улф (1882–1942) — Бел.прев. ↑

Глава 10
Валъри

В събота, точно след мръкване, Джейсън се появява в болницата с пуканки, две кутии бонбони „Джуджуби“ и няколко филма с препоръчителен родителски контрол.

— Много обичам бонбони „Джуджуби“ — казва Валъри в знак на протест срещу онова, с което брат й я заплашва от дни наред.

Джейсън поклаща глава и казва:

— Това е мъжка вечер.

Валъри сграбчва страничните облегалки на стола си, което я подсеща как се чувстваше някога при играта с музикалните столове[1].

— Винаги си твърдял, че съм мъжкарана — напомня му тя.

— Да, но не и тази вечер. Аз оставам да пренощувам с Чарли. Жени не се допускат. Нали така, Чарли?

— Точно така — потвърждава Чарли усмихнат и двамата с вуйчо му удрят едни в други кокалчетата на свитите си в юмруци леви ръце.

Валъри, която малко преди това се питаше като обезумяла какво ли ще правят тя и Чарли цяла вечер, сега се изпълва с нарастваща паника пред перспективата да се разделят. Тя беше напускала болницата само за по няколко часа, колкото да купи нещо за ядене или да свърши набързо някоя задача. Един следобед дори се прибра вкъщи, за да пусне една-две перални и да прегледа пощата си. Но нощем никога не беше оставяла Чарли сам, особено пък за цяла нощ. Той може и да е готов за това, но тя — не.

— Добре тогава. Изяжте си бонбоните и гледайте филми — казва тя възможно най-нехайно, за да не издаде паниката си и да не затвърди решението на Джейсън. Поглежда часовника си и промърморва, че ще се върне след два часа.

— В никакъв случай — възразява Джейсън. — Връщаш се утре. А сега тръгвай.

Валъри поглежда брат си с празен поглед, което го кара буквално да я избута от стола.

— Хайде, чупката. Изчезвай. Да те няма, жено.

— Добре де, добре — Валъри бавно взема чантата и блекберито си, което се зарежда в ъгъла. Тя съзнава, че чувствата й не са подчинени на логиката, че някой трябва да я отмени, за да се наспи хубаво в собственото си легло и да остане за малко сама. И по-важното, съзнава, че с брат й Чарли е в добри ръце. Състоянието му е добро и стабилно, но преди всичко той е съвсем спокоен, поне до операцията в понеделник. Въпреки това обаче чувството на съпротива не я напуска. Тя си поема дълбоко въздух и бавно го изпуска, надявайки се, че е останал още от предписания й ксанакс — нещо, което да отпусне опънатите й нерви.

— Хайде, стига — прошепва й Джейсън, докато й помага да си облече палтото. — Обади се на някоя приятелка. Идете да си пийнете някъде. Позабавлявайте се.

Тя кимва, преструвайки се, че ще се вслуша в съвета на брат си, макар да е съвсем наясно, че няма да направи нищо подобно. Забавление в събота вечер, поне в смисъла, който влага Джейсън, беше рядкост много преди случилото се, а сега е направо изключено.

Тя отива при Чарли, прегръща го и го целува леко по бузата, до белега му.

— Обичам те, сладкия ми.

— И аз те обичам, мамо — отговаря той и бързо прехвърля вниманието си към избраните от Джейсън дивидита, които той е пръснал в края на леглото му.

— Е, добре тогава. Аз тръгвам… — обявява Валъри, но не бърза, оглеждайки стаята, правейки се, че търси нещо. Когато тази шарада се изчерпва, тя целува още веднъж Чарли, напуска стаята и тръгва надолу към студения, тъмен гараж. В първите няколко минути, докато се оглежда за прашния си малък фолксваген с политически стикер отпреди две предизборни кампании на бронята, тя решава, че колата е открадната, предпочетена незнайно как пред три беемвета, паркирани на същото ниво. Тогава малко й олеква при мисълта, че няма друг избор, освен да се върне горе. Но след това се сеща, че преди няколко дни се беше промушила в тясното пространство, определено за малки леки коли, и я намира точно там, където я беше оставила. Взира се в задната седалка, преди да отключи вратата — нещо, което прави вече години, откакто тийнейджър от родния й град беше отвлечен от паркинга на един мол дни преди Коледа. Смразяващият момент беше записан с камера за наблюдение.

Тази вечер обаче от проверката на задната седалка косата й не настръхва, тя е повърхностна и апатична. Това е лъч на надежда, помисля си тя — когато по-големият страх е осъзнат, а по-малките изчезват. Следователно похитители вече не я вцепеняват от ужас. Тя потреперва, когато се качва в колата си и завърта стартера. Радиото, оставено да свири високо от последното й шофиране, гръмва с „Night swimming“ на R.E.M. — песен, която леко я потиска, дори при най-добрите обстоятелства. Тя духа в шепите си, за да ги стопли, после прехвърля станциите, надявайки се да намери нещо по-ободряващо. Спира се на „Sara Smile“ и си казва, че ако „Hall & Oates“ не могат да й помогнат, то никой няма да може. После потегля бавно към дома си, тананикайки си от време на време мелодията и опитвайки се да забрави последния път, когато остави сина си да пренощува с група момчета.

Само че тя не си отива вкъщи. Не направо. Тя наистина възнамерява, даже планира да отговори на няколко телефонни обаждания — на приятелите й от работата и на няколко момичета от родния град, дори на Лоръл, които бяха чули за злополуката с Чарли от агенция „партенка“, наричана още Джейсън. В последната секунда обаче подминава съответния изход на магистралата и се отправя директно към адреса, който снощи бе търсила на компютъра, после на картата MapQuested и бе запомнила наизуст, веднага след като Чарли заспа. Опитва се да повярва, че отклонението й е просто една лудория, забавно хрумване, само че нищо не може да бъде наречено „лудория“ или „забавно хрумване“ предвид настоящото положение на нещата. Не се дължи също и на скука, тъй като тя никога не скучае — дори обича самотата. Убеждава себе си, че е чисто и просто любопитство, както навремето, в средата на деветдесетте, когато двамата с Джейсън, на път за Лос Анджелис за сватбата на техен братовчед, отбиха колата покрай Саут Бънди, мястото на двойното убийство, извършено от О. Джей Симпсън. Само че тази вечер тя ще го направи от безделие, а не от нездраво любопитство.

Когато навлиза в сърцето на Уелзли, започва да ръми. Тя пуска чистачките на бавна скорост и замъгленото предно стъкло й дава чувството за сигурност. Тайно събира улики — няма представа за какво. Завива наляво, после два пъти надясно по улицата, която елегантно е наречена „булевард“, защото е широка, с дървета от двете страни, чисти тротоари и класически по-стари къщи. Те са по-скромни от очакванията, но паркингите са навътре и широки. Тя намалява скоростта, за да проследи намаляващите нечетни номера от дясната страна на пътя и най-накрая вижда къщата, която търси — същински приказен английски замък от времето на Тюдорите. Сърцето й се разтупква, докато оглежда подробностите. Двата комина от двете страни на полегатия покрив. Огромната бреза с ниски, удобни за катерене клони в средата на предния двор. Розовият велосипед на три колела и старата червена гумена гонка — и двете изоставени на алеята за коли. Топлата жълта светлина в една от спалните на горния етаж. Тя се пита дали това е неговата — тяхната — или на децата спалня и си представя цялото семейство, задружно и щастливо, докато обръща с три маневри и потегля към дома си.

Малко по-късно влиза да се къпе — любимото й забавление в събота вечер. Обикновено чете списание или вестник във ваната, но сега затваря очи и пропъжда всякакви мисли. Лежи, потопена до брадичката в сапунената вода, но в един момент чувства, че се накланя на една страна и й се струва, че е толкова уморена, че може да заспи и да се удави. Чарли ще остане сираче и ще бъде принуден да размишлява дали не се е самоубила, дали не е било по негова вина. Тя изтръсква противните мисли от главата си, изправя се и излиза от ваната, загръщайки се с най-удобната и голяма хавлиена кърпа — по-точно, чаршаф за баня. Спомня си деня, когато поръча комплекта фини хавлиени кърпи от египетски памук, възможно най-луксозните, които намери, дори плати по пет долара на кърпа допълнително за френско сини монограми с инициалите си. Същия ден беше получила чек с първата си премия от адвокатската си фирма като награда за най-много водени дела, две хиляди часа — малко състояние, което възнамеряваше да изхарчи за всекидневни материални блага. След кърпите поръча възглавници с австралийски гъши пух, сатенени чаршафи, кашмирени завивки с орнаменти във вид на усукано въже, тежки чугунени съдове за готвене и фин порцеланов сервиз за дванайсет души — качествени вещи за дома, които повечето жени получават, когато се омъжат, преди да си купят къща или да родят. При нея може би ставаше обратното, но тя се справяше добре и съвсем сама. На кого му е нужен мъж, казваше си тя всеки път, когато купуваше по нещо.

Това стана нейна мантра. Когато работеше до късно във фирмата, спестявайки повече пари, докато най-накрая двамата с Чарли успяха да се изнесат от потискащия приземен апартамент с чисто бели стени, които хазяинът не позволи да боядиса, и непрестанната миризма на къри и марихуана от отсрещния апартамент и се настаниха в уютния им дом в Кейп Код, където двамата живеят и до днес. Когато ринеше сняг през зимата, поливаше тревата през пролетта, измиваше предната веранда през лятото, събираше падналите листа през есента. Когато вършеше всичко необходимо, за да подреди дом и живот на Чарли, тя се чувстваше независима, самоуверена, самодоволна. Оприличаваше се на всяка строфа, която чуваше по радиото: Аз съм жена, чуйте гръмкия ми смях… Ще оцелея… У-В-А-Ж-Е-Н-И-Е.

Тази вечер обаче, след като изяжда сандвича си с фъстъчено масло и конфитюр над мивката и се мушка в удобното си легло, облечена в бялата си памучна нощница, я обзема остро чувство на самота, несъмнено усещане, че нещо й липсва. Отначало си мисли, че празнотата е Чарли, който за първи път в живота й не спи в стаята до нея. Но после се сеща за светлината в горната спалня на каменната къща в стил „Тюдор“ и осъзнава, че това е нещо съвсем различно.

Вглежда се в тъмнината и се опитва да си представи как би се чувствала, ако в леглото до нея има някой, опитва се да си спомни чувството да е притаена в нечии прегръдки, потна, останала без дъх, задоволена.

Именно тогава затваря очи и вижда лицето му и сърцето й отново се разтуптява, както стана в болничното кафене на чаша кафе и по-късно пред къщата му.

Тя знае, че не е редно да допуска такива мисли за женен мъж, но им се отдава, като се обръща на едната си страна и притиска лице във възглавницата. На кого му е нужен мъж?, опитва се да убеди себе си тя. Но заспивайки, си казва: На мен. И по-важното — на Чарли също.

[1] Игра, в която при внезапното спиране на музиката всеки от участниците бърза да седне на все по-намаляващия брой празни столове. — Бел.прев. ↑

Глава 11
Теса

— Как върви търсенето на училище? — пита ме в неделя сутринта Рейчъл.

Тя е седнала с кръстосани крака на пода в гостната и прибира багажа за връщането в Ню Йорк. За първи път двете оставаме сами през уикенда и то, защото майка ми си замина с ранен полет тази сутрин, а Декс и Ник изведоха децата на разходка, или както Рейчъл го нарече, след като отлепи момичетата от дивана, „насилствен поход навън“.

— Ъъм — отговарям с гримаса. — Много е досадна цялата тази работа.

— Значи ти окончателно изключваш държавното начално училище? — продължава Рейчъл, докато прибира дългата си до раменете коса на конска опашка с неизменния ластик, който носи на лявата си китка, вероятно на мястото на часовник.

— Ами да. Ник гледа с добро око на него, може би защото е учил в държавно училище… Но Декс и аз — не… Все пак зависи на какво си свикнал — казвам с надеждата, че това е действителната причина за предпочитанията на Ник, а не просто защото иска да избегне обикалянето на училища, подаването на документи и разговори по темата.

— Да-а. И аз съм от „отбора“ на Ник — възпитаничка докрай на държавно училище, но прецених, че това не е правилният избор за Ню Йорк.

Тя просва една от блузките с флорални мотиви на Сара на пода, изглажда гънките, подвива ръкавите и я сгъва във вид на правилен квадрат с вещината на продавачка в универсален магазин. Запаметявам техниката й, но знам, че никога няма да си я спомня при нужда — точно както никога не мога да запомня как да сгъна салфетките ни за вечеря в подобни на оригами форми — техника, която Ник е усвоил, работейки като сервитьор в един кънтри клуб по време на следването си.

— Бях се заклела да не позволявам това да ме стресира — казвам, — но сега, когато ми дойде до главата, съм напълно обезумяла като всички останали.

— Да — кимва Рейчъл. — Аз пък се стресирах повече при подаването на документите на Джулия и Сара, отколкото когато кандидатствах за юридическия. Защото едно е да се хвалиш за собствената си квалификация и препоръки и съвсем друго да хвалиш петгодишното си дете. Толкова е тъпо… На Декс му беше по-лесно. В молбата за „Спенс“ той описал Джулия като „искрящо като шампанско тъмнооко чудо“.

Разсмях се.

— Така ли го е написал?

— И още как!

— Толкова е безвкусно — отбелязвам, клатейки глава в непрестанно удивление от брат ми банкера, който на вид показва такова хладнокръвие и достойнство, а може да бъде такъв колосален задръстеняк зад кулисите. В същото време си мисля, че това е едно от обясненията за успешния му брак. В сърцето си той наистина проявява евтина безвкусица, пълна противоположност на находчивост, а от дългите години наблюдение на множество връзки съм установила, че находчивостта не прави някого добър съпруг — първенство в това отношение държи баща ми.

— Ами да. Нищо чудно, че ни отрязаха, нали? — усмихва се язвително Рейчъл.

За човек, постигнал много, тя като че ли носи това отхвърляне като специална почетна значка, сякаш това е изцяло тяхна загуба, и си мисля, че макар да е непретенциозна, дори понякога направо плаха, тя всъщност е сред най-самоуверените хора, които познавам. За разлика от Ейприл и много други майки, които създават впечатлението, че се стремят към съвършенство като начин да се справят със своята скрита несигурност.

Тя продължава:

— Знаех си, че трябва да редактирам есетата на Декс… Но дълбоко в себе си разбирах, че „Спенс“ не е за нас. Затова не си направих труда…

Питам я защо, понеже винаги ми е било интересно да чуя подробности от живота им в големия град, толкова различен вече от детските ми спомени за Манхатън.

— О, не знам — отговаря тя и млъква, преди да вземе един розов кашмирен пуловер с мънички помпони, зашити покрай яката. Всички дрешки на Джулия и Сара са изискани и женствени, в пълна противоположност на гардероба на Рейчъл, който се състои предимно от дънки, удобни пуловери в земни тонове и дълги шалове в шикозен бохемски стил, които тя увива два пъти около врата си дори през лятото. — Просто слушаш всички стереотипи за училищата… „Чапин“ е за русокоси, превзети англосаксонки… в „Спенс“ пък е пълно със заможни момичета с връзки в обществото… Или с разглезени повлекани материалистки — според критикарите… и според Декс, след като не ни приеха. — Тя се разсмива и започва да имитира ниския му глас: — Как смеят да не запишат нашето тъмнооко чудо!

Прихвам за сметка на брат си, после питам с какво име се ползва „Бриърли“ — девическо училище в Ъпър Ийст Сайд, където ходят Сара и Джулия.

— Хм… Да видим… Бих казала, че там учат деца на мърляви интелектуалци — отговаря Рейчъл.

— Ти не си и минала покрай мърлявите — казвам и посочвам безукорните купчинки, които тя вече прибира в платнените пътни чанти на момичетата с монограми „Л. Л. Бийн“.

Тя пита през смях:

— „Лонгмиър“ все още ли е първият избор за Руби?

Кимам, впечатлена, че помни бостънските училища, а още повече се впечатлявам, когато додава:

— Там учи и дъщерята на Ейприл, нали?

— Да-а… Което в момента не е реклама за пред Ник — и й разказвам цялата история на малкия му пациент. — Той иска да избегне цялата тази трагедия… Или поне да не въвлича в нея невротички, които според него не правят нищо и само се бъркат в чуждите работи.

— Такива ги има навсякъде. В частните училища, в държавните, в Манхатън, в Средния запад. Те са неизбежни.

— Да, ама кажи го на Ник! Напоследък той като че ли само си търси повод за разправия.

В мига, в който изрекох думите, съжалих — както защото проявих нелоялност към него пред Рейчъл, която никога не изпуска лоша дума за съпруга си, така и защото с това сякаш засилвам напиращата критичност на собствения си съпруг.

Тя ме поглежда съчувствено, което още повече изостря вината ми.

— Разправия за какво? — пита тя.

— О, не знам — отговарям, опитвайки се да замажа леко нещата. — Разбирам на какво се дължи. Напълно съм наясно, че Ейприл и Роуми, както и цялата им клика, трябва да отстъпят и да дадат на тази жена и детето й малко пространство. И го казах на Ейприл, което не е лесно да се каже на приятелка.

— Представям си — кимва Рейчъл.

— Но Ник просто изпада в крайност. Знаеш го какъв може да бъде. „Самоуверен“ не е точната дума…

— Непреклонен? Разумен? — гадае тя.

— Ами да, точно това. У него винаги надделява сериозната страна — съзнавам колко трудно е да се опишат най-близките ти хора, може би защото ги познаваш добре във всяко отношение. — Но и нещо повече, той не може да понася неща, които смята за повърхностни, било то клюки, списания за известни личности, прекомерно пиене или разходи.

Тя кимва колебливо, балансирайки между това да подкрепи мен и да охули Ник.

— Съзнавам, че аз го изкарвам човек без никакво чувство за хумор…

— О, не, не. Не е така. Виж… аз познавам Ник. Разбирам го. Той има подчертано чувство за хумор.

— Така е. Но напоследък просто изглежда по-затворен. Изобщо не иска да се събира с приятели. А колкото до родителския му дълг, се показва или като „карай да върви“-татко, или като „адвокат на дявола“… А е възможно напоследък повече да ми прави впечатление — добавям, замисляйки се за последните разговори с майка ми и неувереното ми споделяне с Рейчъл за някои от недостатъците му.

— Е, Барби е цинична. Не трябва да й вярваш за всичко — казва тя. — Знаеш ли какво ми каза наскоро? И то пред момичетата?

— Какво? — питам и клатя глава в очакване.

— Каза, че да се ожениш, е като да отидеш на ресторант с приятели. Поръчваш каквото искаш и когато видиш какво си е поръчал другият човек, ти се приисква да си си поръчал същото.

Покривам лицето си с длани и казвам през смях:

— Ама че брутално!

— Знам. Тя ме кара да се чувствам като огромна пържола, която Декс може да върне в кухнята.

— Ами чуй това. След като видя, че напоследък Ник ми отваря вратата на колата, изрече следния бисер: „Когато мъжът отваря вратата на колата за съпругата си, бъди сигурна в едно — или колата е нова, или съпругата е нова.“

Рейчъл прихва и казва:

— Е? Колата нова ли е?

— За жалост, да. Направо трепач… Във всеки случай аз никога няма да го призная пред нея, но напускането на работата ми не се оказа панацеята, на която се надявах. Чувствам се толкова изтощена и разнебитена, а като че ли пак не ми остава много време за децата… Всъщност за нищо не ми остава време.

— Да-а и това те кара да се чувстваш по-виновна, нали? Задето не си от майките, които наблягат на изкуството и занаятите?

— Каквато си ти — поглеждам я обвиняващо.

— Не, не съм такава. Не мога да ти кажа кога за последен път съм насърчавала артистичните заложби на момичетата. На теория имаш много повече време вкъщи, но го запълваш с дреболии, които по някакъв начин успяваш да избегнеш, когато ходиш на работа.

— Да! — възкликвам, чувствайки огромно облекчение, понеже няма нищо по-отчайващо от това да си мислиш, че само ти се чувстваш по определен начин, особено когато се стигне до въпросите на майчинството, и съответно — нищо по-утешително от това да знаеш, че не си сама. — Точно така! Май че имам нужда от съпруга… От някого, който да се занимава с училищните проекти…

— Да върши всички досадни задачи — допълва ме Рейчъл.

— Както и да купува подаръци.

— И да ги увива.

— И да пише благодарствени писма.

— И да подрежда снимки в албуми — Рейчъл извърта очи нагоре.

— По дяволите, остави албумите. Аз бих се задоволила с малко помощ в правенето на снимки.

Припомням си как наскоро казах на Ник, че ако нещо ми се случи, децата няма да имат снимки на майка си. Той ми отговори да не приказвам такива ужасии, взе фотоапарата от ръцете ми и ме снима с тъмните кръгове под очите и с намазана с „Клиразил“ огромна пъпка на брадичката. По-късно изхвърлих тази снимка, потръпвайки при мисълта, че мога да бъда запомнена в такава зловеща светлина. Или по-лошо, снимката да бъде видяна от друга жена — втората съпруга на Ник, единствената майка, която децата ми ще познават.

После, точно когато чувствам, че нашите шеговити подмятания преминават в неудържимо оплакване, Рейчъл се засмива и казва:

— А! Да. Но имат късмет, че са адски готини. Колкото и недодялани да са в някои отношения.

Усмихвам се, смаяна от представата деца да се наричат „недодялани“, но мигом осъзнавам, че тя няма предвид децата, а Декс и Ник.

— Точно така — усмихвам се още по-широко. — Добре казано.

Вечерта, много след като всички са си заминали и децата са се качили да спят, Ник и аз сме в стаята си и се приготвяме да си лягаме.

— Беше чудесен уикенд — отбелязвам, докато плискам лицето си. После го подсушавам с потупване и полагам щедро количество овлажнител върху лицето и шията си. — Много обичам да виждам братовчедчетата заедно.

— Да, забавно беше — казва Ник, ровейки в чекмеджето си, откъдето изважда долнище на лека памучна пижама на райета. — А и майка ти успя да се държи забележително добре.

Усмихвам се и отивам до моето чекмедже, за да извадя черната си нощница. Тя е смес от памук и ликра и на пръв поглед не е много секси, но кройката е привлекателна и се надявам да породи искра между Ник и мен. Не толкова, че съм в настроение за секс, колкото заради интимността след него.

— Да — потвърждавам. — Но вчера сутринта ми наду главата.

— За какво?

— О, знам ли. Просто продължава да се безпокои…

— За какво пък се безпокои сега?

— За обичайните неща. Колко труден бил бракът с малки деца. Как не трябвало да напускам работата си — в същия миг осъзнавам, че нейните безпокойства кристализират в главата ми и стават и мои безпокойства. Или може би те вече са зреели там и просто са били заровени от майчината интуиция.

— Не й ли каза, че с нас всичко е наред? — пита той, но изглежда разсеян, докато проверява блекберито си, после бързо набира отговор, като сръчните му палци се движат в унисон. Всеки път, когато видя ръцете му да се движат така, ми идва наум, че той е хирург с най-фините двигателни умения и у мен се надига вълна на вдъхващо увереност привличане. И все пак не ми харесва думата фини, която той използва. Иска ми се нещо по-добро.

— О, да, казах й.

Наблюдавам Ник, който продължава да набира текст със сключени вежди и мога да кажа, че размяната на съобщения е свързана с работата му. Той спира внезапно, после нахлузва долнището на пижамата си и пристяга връзката на талията. Винаги ли спиш без горнище?, попитах го веднъж, когато за първи път започнахме да се срещаме. А той се засмя и ме поправи: Жените носят горнища, а мъжете — ризи. Следователно се казва без горнище и без риза. Сега го гледам как мята дрехите си близо до коша с капак, но не го улучва, сякаш това му е целта. Не му е присъщо да бъде толкова несръчен и когато свеждам поглед към купчината на пода и виждам, че кафявата му бейзболна шапка от „Харвард“ е наопаки върху купчината, чувствам леко пробождане. Броя наум до десет, чакайки го да каже нещо, каквото и да е, и когато това не става, заговарям аз:

— И така, аз напечатах заявлението за „Лонгмиър“.

Думите ми трябва да го накарат да смъкне долнището си или поне да се включи в разговора. Малко се срамувам, че го манипулирам така, но от друга страна, съм в правото си.

— О? — изрича той и отива към мивката в банята. Аз присядам на ръба на ваната и наблюдавам как мускулите на гърба му се движат, докато мие зъбите си, прекалено енергично според мен. Преди все му напомнях колко лоша е тази техника за венците му, но с годините се отказах.

— Мисля, че ще трябва да задвижим нещата.

— Така ли? — тонът му е отсечен, сякаш да ми каже, че това е сред дългия списък от задачи, които не са негова грижа, наред със закуските в забавачката и костюмите за Хелоуин.

По дяволите, мисля си. Майка ми е права.

— Да. Ще го сложа в куфарчето ти. Ще опиташ при първа възможност да подготвиш есето, нали? Евентуално тази седмица? Рейчъл каза, че Декс е написал тяхното…

Ник ме поглежда в огледалото, после казва с уста, пълна с паста за зъби:

— Сериозно?

Гледам го равнодушно, докато той се изплюва в мивката, изплаква устата си и додава:

— Добре. Чудесно. Но идващата седмица ще е безумна. Присадката на Чарли е утре.

— Хубаво — настръхвам леко от раздразнение, когато споменава малкото име на пациента си.

След малко той тръгва след мен към леглото.

— Значи това правим? — въздиша той. — Решили сме да кандидатстваме за „Лонгмиър“?

— Училището е чудесно. Там ходи и Чарли.

В мига, в който думите ми излязоха от устата, разбрах, че съм отишла твърде далече.

— За какво намекваш? — пита Ник.

— За нищо — ококорвам очи невинно, докато нагласявам завивката около себе си.

— Какво става, Тес? Сърдита ли си за нещо?

— Не — отговарям възможно най-неубедително, с намерението да го накарам да продължи нататък, за да мога да му кажа всичко, което чувствам, за фрустрацията, която се доближава до гняв. Гняв, който е оправдан през половината време и е параноичен и егоистичен през другата половина.

Само че той замълчава, не ми дава тази възможност, не задава никакви въпроси. Казва само:

— Добре. Хайде тогава да си починем малко.

— Правилно. Разбирам. Утре те чака операция.

Ник ме поглежда, кимва и едва-едва се усмихва. После разсеяно проверява блекберито си още веднъж, преди да загаси нощната си лампа, очевидно толкова безразличен към сарказма ми, колкото и към черната ми нощница.

Глава 12
Валъри

В понеделник сутрин, докато д-р Русо и екип от петима лекари и сестри оперират Чарли, Валъри седи в чакалнята и чака — нищо повече. Чака сама, понеже е настояла майка й и Джейсън да дойдат по-късно, когато всичко ще е свършило. Валъри никога не е била от хората, които искат да разговарят и да се разсейват в моменти на стрес и не може да разбере психологията на онези, които отчаяно търсят начин да си отвличат вниманието, например като майка й, която плете, когато е разстроена или разтревожена. Затова тя нито веднъж не се обръща да гледа телевизора с плосък екран в ъгъла, от който гърми Си Ен Ен, нито да разгърне някое от десетките женски списания, разхвърляни върху масичките из цялата зала. Дори не си пуска да слуша айпода на Чарли, който му е обещала да пази, докато той е в операционната. Не иска да избяга от действителността по никакъв начин. Напротив, иска да остане нащрек и просто да изтърпи минутите на агония, да чака някой да излезе от вратата и да я заведе при сина й. Надява се този някой да бъде Ник, защото е повече от сигурна, че когато види лицето му, ще може веднага да отгатне дали всичко е минало гладко. Засега знае, че той е играч, който не пропуска голово положение, и тя изразходва умствената си енергия, като си представя момента, когато ще зърне успокоителната му усмивка.

Само в един момент, около два часа след началото на операцията, вниманието на Валъри се отклонява и тя оставя мислите си да се реят към глупавата постъпка в събота вечер. Чувства как лицето й пламва от срам, макар да знае, че никой не я е забелязал, че никой никога няма да узнае какво е направила и че това никога няма да се повтори. И все пак се пита какво се е надявала да постигне или зърне. И, господи, ако Ник я беше видял — или по-лошо, ако и той, и жена му я бяха видели? Тогава какво? Дали щяха да си обяснят постъпката й с това, че е обезумяла майка, загубила разсъдъка си, и да я ожалват? Или обяснението им нямаше да е толкова мило и щяха да я обвинят, че ги следи? Щеше ли Ник да се обезпокои дотолкова, че да се откаже да лекува Чарли и да го прехвърли на друг, по-второстепенен хирург? При тази мисъл тя буквално потръпва и загръща по-плътно жилетката около себе си.

Пита се още веднъж — защо, какво я накара да мине оттам? — и прави всичко възможно да пренебрегне обезпокоителния отговор, който се оформя в главата й. Че има нещо между тях. Привличане. Или поне близост. Тя тръсва глава, пропъждайки заключението си като нередно, измамно. Не е възможно да изпитва чувства към мъж, когото едва познава. А и той положително не изпитва никакви чувства към нея освен нормално съчувствие. Тя просто е много уязвима, нищо повече, и той е нейният спасител. Уверява себе си, че това трябва да е обичаен феномен — пациенти да се влюбват в своите лекари, обърквайки признателността с нещо повече. В действителност си спомня, че е чела нещо за това, когато беше бременна — как някои жени започват да си падат по своите акушери. Тогава тя мислеше това за немислимо, но поглеждайки назад, може би просто е била прекалено обвързана с Лайън, за да си пада по когото и да е друг, макар и мимолетно.

„Така че, това е“, решава Валъри. Тя е случай като от учебник и толкоз. Това изведнъж й се струва напълно разумно, особено като се има предвид, че Ник е плашещо привлекателен на вид. Всеки веднага забелязва хубостта му: очите, косата, раменете — затова самотните сестри примират и се хилят глуповато в негово присъствие. Дори и някои омъжени, които носят албуми, за да се хвалят със снимките на съпрузите и децата си, изглежда са лапнали по него.

Валъри кръстосва крака и се размърдва в креслото, чувствайки се облекчена, че е намерила логично обяснение на безотговорното си поведение. Ник е блестящ, красив хирург, а тя е не само самотна, но и през последните дни — изцяло отделена със стена от останалия свят. Тя вдига поглед и се заглежда в секундната стрелка, която преминава бързо по циферблата на часовника над нея и тъкмо уверява себе си, че увлечението й скоро ще премине, когато една фигура, движеща се зад вратата с матови стъкла на чакалнята, я изважда от вглъбеността й. Тя сяда с изправен гръб, надявайки се да е някой, идващ да й донесе новини или нова информация. Надявайки се да е Ник.

Вместо това обаче Валъри вижда две жени да прекрачват прага. Едната й е позната, но не се сеща веднага откъде. Накрая си спомня и се сковава, когато чува жената да я назовава по име.

— Роуми — отговаря Валъри, — какво правиш тук?

Роуми повдига голяма плетена кошница, пълна с бели и жълти цветя, които изглеждат откъснати собственоръчно, но аранжирани красиво, и плодове, толкова лъскави и съвършени на вид, че приличат на изкуствени.

— Донесох това — пояснява Роуми и внимателно поставя кошницата в краката й.

Валъри поглежда надолу и забелязва още бутилка вино с увито около гърлото й лико, поставена под ъгъл срещу цветята. Тя плъзга поглед върху френския етикет и установява, че бутилката е от Прованс и у нея се надига вълна от ярост срещу виното, толкова неуместно в момент като този. Тя се оглежда наоколо с чувството, че е в капан, и осъзнава, че няма къде да отиде, няма как да мине покрай двете жени и да избяга през вратата. И разбира се, няма как да си тръгне. Беше се уговорила с Ник, че ще я намери тук.

Валъри приема кошницата с кимване, но отказва да благодари на Роуми за подаръка й и отмества поглед към другата жена.

— Здравейте, Валъри — казва жената, говорейки бавно, сякаш има пред себе си чужденка. — Аз съм Ейприл. Дъщеря ми Оливия е в класа на Чарли. Ние просто искахме да ви кажем, че целият клас ви подкрепя. Цялото училище. Ужасно съжаляваме за вас и за Чарли. Как е той?

— Добре е — отговаря Валъри и мигом се разкайва, че отговори така, особено като се вгледа в изражението на Ейприл. Има нещо в него, което Валъри намира за противно — едновременно снизходително и агресивно. Освен това Чарли не е добре. Изобщо не е добре. Затова тя додава: — В момента го оперират.

Двете жени си разменят изненадани, неловки погледи, които затвърждават цинизма и подозрението на Валъри, че Роуми се притеснява да не повдигнат обвинения срещу нея и да не се раздели с част от парите си. Тя изведнъж си спомня за обиците на Роуми с големите диаманти, които тя носеше в деня на отворените врати на училището, и забелязва, че на тяхно място сега си е сложила малки сребърни халки. Няма го също и тежкият й годежен пръстен. Целият й външен вид е много по-скромен — образец за жена, която се опитва да покаже, че няма дълбоки джобове.

— Оперират ли го? — възкликва Роуми.

— Да. Присаждат му кожа.

Роуми вдига ръка, за да докосне бузата си.

— А лицето му… как е?

Отговорът на Валъри е бърз и рязък.

— Предпочитам да не обсъждам състоянието му.

Двете приятелки отново се споглеждат, този път по-открито притеснени, по-себични. Долната устна на Роуми потреперва, когато казва:

— Ние просто сме загрижени.

— За кого? — изстрелва Валъри.

— За Чарли — отговаря Ейприл, намесвайки се да защити приятелката си.

Валъри се наежва при споменаването на името на сина й, изговорено от тази непозната, която преди всичко няма работа тук.

— Виж, нямам намерение да те съдя, ако това те безпокои. Независимо колко небрежна си била.

Роуми изглежда така, сякаш ще се разплаче, а Ейприл казва:

— Тя не е била небрежна.

— Нима? — казва Валъри. — Значи според вас е било добра идея група малки момчета да пекат маршмелоуси на рожден ден?

— Стават злополуки. Колкото и да внимава човек — отбелязва Роуми с насълзени очи.

— Е, добре, ще ми кажете ли какво точно е станало? — настоява да узнае Валъри, повишавайки тон. Тя забелязва как мъжът в ъгъла, който се е вглъбил в книга, поглежда към тях, предугаждайки разправия. — Защото съпругът ти каза, че не е сигурен. Ти знаеш ли? Някой знае ли?

Роуми възпира сълзите си като по поръчка — още едно доказателство, че са изкуствени.

— Момчетата се сборичкаха.

— Шестгодишните момченца често го правят — допълва Ейприл.

— И така. Питам още веднъж — продължава Валъри с маниера, по който провежда кръстосан разпит, — как така печенето на маршмелоуси без надзор е добра идея за група шестгодишни деца, от които се очаква и да се боричкат?

— Не знам. Много… Много съжалявам — казва Роуми, но думите й са празни, кухи.

— Трябваше с това да започнеш — сопва се Валъри.

— Тя се опита — пак се намесва Ейприл. — Но вие не приехте обажданията й.

— Бях малко заета тук. Прости ми.

— Виж — опитва отново Роуми, — ние знаем, че синът ти е ранен и че ти…

— Вие не знаете нищо за мен — прекъсва я Валъри, като става и продължава с по-висок глас: — Мислите си, че ме познавате. Но нямате никаква представа. Никаква!

Ейприл потупва Роуми по рамото, после кимва към вратата.

— Да си вървим.

— Чудесна идея. Моля! Вървете си — подканва ги Валъри. — И си вземете виното и цветята. Може да ви потрябват за следващия ви празник.

Минути след като жените си тръгват в чакалнята се появява Ник. Не се усмихва, но не е и необходимо. Валъри е установила, че това е радостното му изражение — отпуснато, но смело — и тя мигом разбира, че Чарли е добре. Става, очаквайки потвърждение.

— Той се справи чудесно — казва Ник, което, разбира се, означава, че Ник се е справил чудесно.

Този оттенък не убягва на Валъри, която прелива от емоции, когато казва:

— Много ти благодаря.

Ник кима.

— Наистина съм много доволен от резултатите.

Валъри отново му благодари, а Ник я предупреждава, че не може да й каже нищо повече засега, че ще е нужно време присадката да зарасне и новите кръвоносни съдове да пораснат.

— С други думи, на теб може и да не ти звучи обнадеждаващо, но за мен е така.

— Ами това е важното — отбелязва тя, припомняйки си компютърните изображения преди и след, които разглеждаше внимателно този уикенд, възможно най-тежките случаи, които изчете, изобщо всичко, влизащо в предупрежденията на Ник да стои далече от интернет. — Може ли… да го видя?

— Разбира се. Той още спи, но скоро ще трябва да се събуди. — Ник поглежда кошницата, която жените оставиха. — Твоя ли е?

— Не — отговаря Валъри и нарочно пристъпва пред нея, като проследява погледа на Ник, вперен в големия бял плик, адресиран ясно „За Валъри и Чарли“.

Тя с неудобство изважда плика от кошницата, прибира го в чантата си и запелтечва:

— Ами всъщност, да… моя е. Но мисля да я оставя тук. За други семейства… Те да се възползват. На мен тия дни никак не ми е до вино…

Ник я поглежда, сякаш очаква да добави още нещо, после мълчаливо я повежда към стаята на Чарли. По пътя е делови, описва по-бързо и възбудено от друг път подробностите на процедурата и как всичко е минало добре. Когато стигат до реанимацията, той й прави знак да влезе първа. Валъри се стяга, но не достатъчно за първия си поглед към Чарли в леглото, който изглежда по-малък от всякога. Покрит е с одеяло, скалпът и лицето му са бинтовани, виждат се само очите, носа и устните. Докато Валъри наблюдава как една непозната сестра отчита функцията на най-важните му органи, изведнъж й се приисква да се спусне към него, да докосне розовото петно на врата му, но се овладява, изплашена, че може да го инфектира по някакъв начин.

— Как е той? — пита тя жената, която започва да изрежда със сипкав глас цифри, които нищо не й говорят.

Ник кима одобрително, докато сестрата вписва данните в картона на Чарли, после се изнизва през вратата.

— Ела тук — приканва я той с ръка към леглото.

В този момент клепките на момчето потрепват и се отварят и Валъри се засрамва от колебанието си, от това, че не е по-силна в този момент. Чарли е този, който току-що е претърпял четиричасова операция. Той е този, който има маска върху лицето и е на системи. Единственото, което тя трябва да прави, е да чака.

— Здравей, миличък — казва тя, насилвайки се да се усмихне, преструвайки се на смела.

— Мама — изрича той първото име, което й даде още когато беше бебе, а после, когато се научи да говори и ходи, изостави.

Изпълва я облекчение, че чува гласа му и вижда сините му очи.

— Ти си се справил чудесно — казва тя с насълзени очи, приседнала в края на леглото му. Тя гали краката му през няколкото одеяла и го наблюдава как се мъчи да държи очите си отворени. След няколко секунди клепките му натежават и се затварят отново.

— Ето, сега ще ти покажа — шепне Ник, като се обръща да си сложи латексови ръкавици. После отива до Чарли и със спокойна ръка маха маската и повдига едното ъгълче на превръзката, за да разкрие резултата от работата си.

Валъри не успява да се сдържи и ахва при вида на лицето на сина си. Тънки пластове бледа, прозрачна кожа покриват бузата му, осеяна с дупчици, дрениращи кръв и секрети. Призрачна маска под маската му. Сцена от филм на ужасите — от ония сцени, които Валъри никога не гледа, винаги закрива лицето си с ръце. Тя чувства, че започва да трепери, но сдържа сълзите си.

— Добре ли си? — пита я Ник.

Тя кимва, поема си въздух и си налага да го издиша, за да се овладее.

— Не забравяй, че е нужно време за заздравяване — отново я предупреждава Ник и поставя обратно превръзката и маската на местата им.

Тя знае, че трябва да каже нещо, но не може да отрони и дума.

— След няколко дни няма да има и помен от този вид на лицето му. Направо ще се изумиш.

Тя кимва отново, чувства се замаяна, отпаднала. Казва си, че не бива да припада. Че никога няма да си прости, ако припадне, след като е видяла лицето на сина си.

— Кожата ще добие нормален цвят, след като възстанови съдовата си система. И лицето ще се движи нормално, когато тя заздравее и прилепне към долната лицева тъкан и мускулите.

Кажи нещо, подканва се тя наум, докато отново присяда в края на леглото.

— Затова ще ни е необходима тази маска, тя ще трябва да остане днес, а може би и утре. За да поддържа непрекъснат натиск… За да държи присадката на мястото й, когато той започне да се храни с твърда храна, да говори и така нататък. Освен това ще спомага за контролиране на болката му…

Валъри го поглежда, принудена от страх да проговори най-накрая:

— Значи ще изпитва болка? Но нали казахте, че имало много болкоуспокояващи?

Ник посочва венозната система.

— Да, има. Но въпреки това ще чувства известен дискомфорт… а и натискът допринася за това.

— Разбирам — тя поглъща фактите, които са й нужни, за да помогне на сина си, и усеща, че замаяността и ужасът й се разсейват. — Значи вече може да пие?

Ник потвърждава с глава и добавя:

— Да. Може да отпива течности, а от утре или вдругиден ще го захранваме с мека храна. Но освен всичко друго той има нужда от почивка. От много почивка.

— Нали така, момко? — обръща се Ник към Чарли, като го вижда, че пак отваря очи.

Детето примигва, все още е прекалено сънено, за да говори.

— Точно така — отговаря вместо него Валъри.

— Добре тогава — Ник сваля ръкавиците си и ги мята като баскетболист в кошчето за отпадъци в ъгъла. Улучва и по лицето му се изписва задоволство. — Пак ще дойда.

Отново я пронизва остра болка — не й се иска той да си тръгва.

— Кога? — пита и мигом съжалява за въпроса.

— Скоро — отговаря Ник, протяга ръка към нейната, стиска я веднъж, сякаш да й каже отново, че всичко върви точно както се е надявал, точно както трябва да бъде.

Глава 13
Теса

— Много мразя да употребявам израза „Нали ти казах“ — започва Ейприл по телефона в понеделник сутринта, докато си пробивам път през претъпканата пътека за щандовете за зърнени храни в „Хол Фудс“[1].

— Как ли пък не — казвам през смях. — Тъкмо ти обичаш да употребяваш „Нали ти казах“.

— Не е вярно — възразява Ейприл.

— О, нима? Ами когато ми каза, че ако позволя на Франк да играе в оградения пясък в обществената градинка, ще прихване глисти?

Ейприл се разсмива.

— Добре. Хареса ми това… но не защото той прихвана глисти! А защото ти и Ник ми се подигравахте, че съм параноичка.

— Ти си параноичка — често дразня Ейприл заради непрестанното й дезинфекциране и й напомням, че тя всъщност има и малко бели кръвни телца. — Но ти се оказа права… А сега за какво друго излезе права?

Ейприл помълчава няколко секунди, преди да отговори:

— За Валъри Андерсън. Бях права за Валъри Андерсън. Ама че кучка!

— Какво е станало? — приготвям се да чуя историята и се питам дали Ейприл е узнала по някакъв начин, че Чарли е на операция тази сутрин.

— Няма да повярваш — набира скорост тя. Всички истории на Ейприл са живописни, дори ако са свързани с най-дребни подробности от личния й живот. Сега Ейприл подробно описва сцената, разказвайки за третия опит да проявят загриженост, този път с кошница с продукти, която двете с Роуми грижливо подредили, като внимателно подбрали най-изисканата бутилка вино от избата на Роуми и купили прекрасен букет от „Уинстън Флауърс“.

Предпазливо, за да не прозвучи язвително, казвам:

— Останах с впечатлението, че ще зарежете тази работа. Ще й дадете известно време и пространство.

— Направихме го. Изчакахме да мине седмица, седмица и нещо, точно както ти предложи… После Роуми реши да направи последен отчаян опит.

Мятам кутия трици със стафиди в пазарската количка, мислейки си, че изразът „отчаян опит“[2] всъщност би трябвало да се отнася по-скоро до сваляне на момичета в баровете или до сключване на добра сделка за употребявана кола, или до изминаване на една миля за шест минути. А не да установяваш връзка с майката на хоспитализирано дете, когато тя явно не желае да установява връзка с никого. Мисля си също, че да се даде съвет на Ейприл е като да дадеш съвет на Руби — от едното ухо влиза, от другото излиза. Единствената разлика е, че Ейприл се прави, че се вслушва.

— Нали разбираш, предложение за мир — казва Ейприл.

— Хм — за мен и това е много красноречив израз… и нещо като несъгласие с настояването на Роуми, че усилията й да се домогне до Валъри не са породени от съчувствие и подкрепа на майка към майка, а по-скоро от очевидния й и безочлив стремеж да се оправдае.

И питам:

— Значи Валъри не е откликнала любезно на жеста?

— Това е случаят на десетилетието — заявява Ейприл и ми разказва дума по дума за тяхната среща. Как Валъри отказала да приеме кошницата и казала на Роуми да я използва за следващия си празник. — Беше толкова подла. Истинска кучка.

— Колко жалко — подбирам думите си внимателно и осъзнавам, че това може би е критерият за истинско приятелство — доколко свободно можеш да говориш.

— Да-а. И колкото повече мисля за това, толкова по-твърдо смятам, че е наистина много тъжно. Изпитвам съжаление към нея.

— Имаш предвид за случилото се с момченцето й ли? — питам нарочно, тъй като според мен именно това е впечатляващият случай на десетилетието.

— Ами да, точно това. Както и факта, че очевидно тя няма никакви приятели.

— По какво съдиш?

— Ами първо, как може да има приятели с това нейно държание? И второ, защо ще седи сама в чакалнята? Така де, представяш ли си, ако някое от нашите деца беше в същото положение? Ние щяхме да сме заобиколени от любимите си хора.

Започвам да й припомням за първоначалното ми твърдение — че може би Валъри иска да бъде сама, но Ейприл ме прекъсва.

— За мен тя просто е една от онези нещастни самотни жени, които мразят света. Така де, не смяташ ли, че би трябвало да е благодарна? Поне заради Чарли? Та нашите деца учат в същия клас.

— Предполагам.

— Тъй че, това беше. Ние официално се оттегляме. Тя остава сама.

— Кой знае, може пък да промени поведението си.

— Ще се наложи „да промени поведението си“ сама. Без нас.

— Разбираемо.

— Да-а… О! На излизане се натъкнахме на милия ти съпруг.

Дъхът ми спира, молейки се той да не се е държал рязко или хладно с тях.

— О? Той разбра ли… защо сте били там?

— Вероятно. Но не разговаряхме за това… Аз не исках да го поставям в неловко положение… Затова само си побъбрихме. За „Лонгмиър“. А пък Роуми му направи най-щедрото предложение — да напише препоръка за Руби. Каза му, че за нея ще бъде чест. С писмо от член на управата ти на практика си вътре.

— Брей! Това наистина е чудесно.

— И кълна се, изобщо не съм повдигала този въпрос пред нея — идеята беше изцяло нейна. Не е ли тя върхът?

— Да — отговарям, чувствайки се зле от лицемерието си. — Върхът е.

След четири изпълнени в дъжда задачи се прибирам вкъщи, където заварвам обезсърчаваща домашна сцена. Мръсни съдове и остатъци от фъстъчено масло и желе из цялата кухня, в дневната — взрив от кукли, парчета от пъзел и най-различни пластмасови части. Руби и Франк седят като препарирани на сантиметри от телевизора и гледат анимационни филмчета, и то не положително въздействащите, а жестоките, в които има стрелба с лазер и сексизъм — мъже, които побеждават, и жени с фигури като пясъчен часовник. Бузата на Франк е изцапана с желе от грозде и е опасно близо до облегалката на тъмносивото кресло — знаех си, че трябваше да го поръчам в по-тъмен цвят, а Руби е облечена в плажна хавлия въпреки петградусовия дъждовен ден.

В това време бавачката ни Каролин, на двайсет и четири години, която прилича на Джесика Симпсън, с размер на сутиен с чашка двойно „D“ и всичко останало, се е излегнала на дивана, пили си ноктите и се залива от смях в айфона си. Докато слушам как вятърничаво изброява нощни заведения за празнуване на рожден ден на приятелка, се чудя на това, че изглежда неспособна действително да работи по време на нищожните десет часа в седмицата у дома (за разлика от това да общува, да поддържа външността си, да похапва и маниакално да изпраща имейли и да обновява статуса си в „Туитър“) и чувствам как в гърдите ми се надига познатата ярост — емоция, която изпитвам много често, откакто станах майка. Хрумва ми да поема по пътя на най-малкото съпротивление, да продължа равнодушно по стълбите нагоре, правейки се, че няма нищо нередно, преди да набера бързо телефона на Кейт или Рейчъл, за да излея обичайните си оплаквания от Каролин.

Но след разговора ми с Ник снощи и другия с Ейприл по-рано днес не съм в настроение да прикривам истинските си чувства. Затова подминавам бързо Каролин и започвам да хвърлям играчки в плетения кош в ъгъла. Очевидно стресната от пристигането ми, Каролин прекъсва разговора си, прибира пиличката за нокти в задния джоб на тесните си джинси и поизправя стойката си. Не се извинява обаче за бъркотията, нито се присъединява към демонстративното ми разчистване, камо ли да седне нормално на дивана.

— Здравей, Теса — казва тя весело. — Как вървят нещата?

— Добре — отговарям и ми се приисква да бях наложила известна официалност, когато тя започна работа при нас преди четири месеца.

Може би ако за нея бях „госпожа Русо“, тя щеше да гледа по-сериозно на задълженията си. Грабвам дистанционното от масичката за кафе и изключвам телевизора сред хор от протести.

— Не искам да го слушам — заявявам на децата с най-строгия си глас, който, разбира се, ме кара да се чувствам по-зле. Те не са виновни, че бавачката им е такава мърла.

С широко отворени очи, все още вперени в тъмния екран на телевизора, Франк пъхва палец в устата си, а Руби подсмърча и казва:

— То свършва след малко.

— Не ме интересува. Не би трябвало да гледате телевизия — заявявам повече заради Каролин.

— Каролин каза, че може — сопва се Руби. Отговор, който ми идва като по поръчка.

Обръщам се и поглеждам Каролин с повдигнати вежди, а тя ми хвърля невинна, нехайна усмивка.

— Те бяха толкова послушни. Ометоха чиниите си със зеления фасул. Затова реших да им доставя специално удоволствие — казва тя, играейки ролята на доброто ченге по такъв начин, че ме вбесява още повече.

— Добре, добре… Но следващия път нека се придържаме към „Дисни“ или „Никелаудиън“[3] — усмихвам се ведро, със съзнанието, че налагам двоен стандарт. Че когато съм на телефона, ще им позволя да гледат почти всичко, стига това да означава поне малко мир. Но пък аз не финансирам размотаването на Каролин от клуб на клуб или екстравагантното й, бясно пазаруване във „Френч Лесънс“[4], за да се прави тя на мен.

— Добре. Разбира се — казва Каролин, а аз се сещам за деня, в който проведохме събеседване с нея или по-точно, аз проведох събеседването, а Ник седеше разсеяно в ъгъла и се правеше, че следи разговора.

После той я поздрави с вдигнати палци, нарече я „мила и много умна“, а мен ме обвини, че съм прекалено придирчива, когато му обърнах внимание на ролекса й, сандалите „Джими Чу“ и огромната й чанта „Луи Вютон“, заедно с декларацията й, че домакинската работа „не й е по вкуса“.

Но трябваше да призная, че тя показа, че наистина се разбира добре с децата, особено с Руби, която като че ли мигом се възхити от нея или поне се възхити на дългата й коса и пурпурния лак за нокти на краката й. И тя е по-добра от последните три бавачки, с които се срещахме. Едната едва говореше английски, другата беше крайна вегетарианка, която не искаше дори да докосва месо, а третата беше същинска Мери Попинз с явно измислени препоръки. И за момента Каролин е единственият ми път към свободата, или поне свобода за десет часа седмично. Затова изричам името й възможно най-спокойно.

— Ъ-ъ? — отговаря тя, спуквайки дъвката си, докато аз планирам речта си с „Нали ти казах“ за пред Ник.

— Трябва да се кача горе и да свърша някои неща, преди да тръгнеш. Би ли им прочела някоя книжка в това време?

— Разбира се — съгласява се весело Каролин.

— И облечи Руби с нещо по-топло.

— Разбира се. Няма проблем.

— Много ти благодаря — казвам с пресилено търпение.

После давам по една небрежна целувка на децата, но само Франк ми отговаря със същото, и се запътвам към кабинета си, който всъщност е по-скоро малка ниша в спалнята ни. Това е едно от многото неща, които ми се иска да променя в къщата ни, построена през 1912 година в стил „Тюдор“, която е много очарователна, но нефункционална.

За половин час отговарям на няколко имейла, поръчвам два-три просрочени бебешки подаръка и свалям няколкостотин снимки. После нещо ме кара да отворя стар документ, конспект на класа, на който преподавах, наречен „Игри и спорт във викторианския роман“. Беше само преди две години, но ми се струва много по-отдавна и изведнъж ме изпълва копнеж по дискусиите, които водех, лекциите, които засягаха политиката в шаха и секса в „Уилдфел Хол“[5], социалните игри в „Панаир на суетата“[6] и спортовете на открито и модния танц в „Кметът на Кастърбридж“[7].

После, когато чувам силния вик на Руби — от радост, а не от болка, — ме обзема чувство на съжаление и ме пронизва мисълта колко ми липсва някогашният ми живот. Оазисът на спокойствието в кабинета в кампуса, следобедите, в които трябваше да се срещам със студентите си, интелектуалният стимул и, честно казано, бягството от обикновения свят. Завладява ме чувство на загуба и си казвам да се овладея. Днес просто имам лош ден. Разстроена съм от кавгата с Ник снощи, от смущаващия разговор с Ейприл, от хаоса долу. Такъв е животът — когато в някоя област се появи дисхармония, тя се разпростира и в другите области.

Вземам телефона, за да звънна на Кейт и да получа от нея така нужното ми зареждане. Но Кейт иска само това, което аз имам — поне тя си мисли, че го иска, — а аз не желая някой да ми казва колко е страхотно, че го имам. Дори не ми е до разговор с Рейчъл, която винаги знае точно какво да каже, може би защото, колкото и да се оплаква, според мен тя по природа обича да бъде неработеща майка. Дори ми минава през ума да се обадя на Ник, просто да разведря атмосферата и да споделя с него за Ейприл, но знам, че той няма да има време за разговори. Освен това мога да си представя неговото стегнато разрешение на проблема, нещо като: Върни си работата или Намери си нови приятели, или Уволни Каролин.

„Сякаш е толкова просто и ясно, казвам си — сякаш каквото и да е в живота е толкова просто и ясно.“

[1] Американска верига магазини за органични храни. — Бел.ред. ↑

[2] В оригинала „college try“ — букв. „колежански опит“. — Бел.ред. ↑

[3] Детски телевизионен канал. — Бел.прев. ↑

[4] Верига американски магазини за дамска мода. — Бел.прев. ↑

[5] Роман от английската писателка Ан Бронте (1820–1849). — Бел.прев. ↑

[6] Роман от английския писател Уилям Текери (1811–1863). — Бел.прев. ↑

[7] Роман от Томас Харди, английски писател и поет (1840–1928). — Бел.прев. ↑

Глава 14
Валъри

Ник идва да прегледа Чарли на всеки кръгъл час до последното му посещение за деня, когато се появява в джинси и сиво поло, черна чанта и вълнено палто, метнато на рамо, явно на път към къщи.

— Как сте всички? — пита той с тих глас, местейки поглед от спящия Чарли към Джейсън и накрая към Валъри.

— Добре сме — прошепва тя.

Джейсън я прекъсва:

— Здравейте, докторе! Тъкмо казвах на Вал, че има нужда да поизлезе. Да подиша чист въздух. Съгласен ли сте?

Ник свива рамене, преструвайки се на безпомощен, и казва:

— Да, но тя изобщо не ме слуша.

— Напротив — отговаря Валъри с тон, който прозвучава по-женствено, отколкото й се иска. Тя поглежда настрани с чувството, че е прозрачна, незащитена, представяйки си дома на Ник и златистата светлина на прозореца в спалнята на горния етаж.

— О, така ли? — пита Ник със сдържана усмивка. — Значи си се наспала? И си яла три пъти на ден? И си се въздържала да гледаш най-сериозните случаи по интернет?

Тя пламва и промълвява:

— Добре, отивам — става, облича си палтото и взема чантата си от люлеещия се стол.

— Къде ще ходиш? — пита Джейсън.

— Не знам — отговаря тя стеснително, съзнавайки, че Ник слуша и я наблюдава. — Може да отида да взема нещо да хапнем тук. Ти какво искаш? — пита тя брат си. — Мексиканско?

Джейсън прави гримаса.

— А-а-а, не. Не вярвах, че ще го кажа, но вече ми се повдига от бурито.

— А били ли сте в „При Антонио“? — обръща се Ник към двамата.

Валъри поклаща глава.

— Не. Наблизо ли е?

— Да. Точно отсреща. На „Кеймбридж“. Представлява „малка дупка в стената“, но храната е изумителна. Най-добрата по „Норт Енд“. Най-вкусните пилета и броколи, които съм ял, включително мамините. — Ник потупва предния джоб на джинсите си, сякаш да напипа ключовете си.

— Звучи чудесно — казва Джейсън, посочвайки решително Ник. После се обръща към сестра си. — Ще ми донесеш ли порция лазаня?

— Разбира се.

— Но не бързай — добавя той. — Ти си хапни там. Аз още не съм гладен.

— Да не повярваш! — подмята шеговито Валъри, осъзнавайки, че за разлика от него тя, както никога, изпитва глад. Целува Чарли, който похърква, по здравата буза, после излиза от стаята, чувствайки, че Ник върви след нея.

— И аз си тръгвам — казва той, когато двамата се озовават сами в коридора. — Да те изпратя ли дотам?

Това е колебливо предложение и Валъри отваря уста, за да откаже, за да не създава неудобство. Но в следващата секунда променя решението си и казва:

— С удоволствие.

След малко двамата напускат болницата и прекрачват в нощ, толкова неимоверно студена, че веднага започват да я обсъждат.

— Ох! — възкликва Валъри и загръща лицето си с шал, докато двамата забързват крачка. — То било адски студено навън.

— Да-а. Тази година есента не беше много дълга — отбелязва той.

— Така е. Дори не помня листата да са пожълтявали — казва Валъри, мислейки си, че би трябвало да се радва въпреки това.

Двамата се оглеждат в двете посоки, изчаквайки колите да преминат, и пресичат Кеймбридж Стрийт тичешком в посока на черно-белия сенник, който Валъри беше виждала много пъти, минавайки оттам, но не му беше обръщала внимание. Когато Ник й отваря вратата, едър мъж с мустаци — точно типът, който всеки очаква да го посрещне в ресторант с име „При Антонио“, — възкликва силно:

— Доктор Русо, къде се губите, добри ми човече?

Ник се разсмива.

— Къде се губя ли? Та нали миналата седмица бях тук?

— О, да. Май бяхте — казва мъжът и поглежда предпазливо Валъри.

Тя се изпълва с нервност, примесена с чувство за вина, която отминава, когато Ник казва:

— Това е Валъри, моя приятелка. Валъри, това е Тони.

На нея й харесва простичкото запознаване, естественият начин, по който прозвучава, и си казва, че това е истината. Те са приятели. Или почти такива.

Ник продължава.

— Исках да представя подобаващо на Валъри най-добрия италиански ресторант в града.

— В града?

— В света — поправя се Ник.

— Ами добре тогава. Вечеря за двама! — заявява Тони, потривайки месестите си ръце.

Ник поклаща глава.

— Не, аз не мога да остана. Не и тази вечер.

„Тони настоява“, помисля си Валъри.

— О, хайде де. Поне една чаша вино, а? И малко брускети?

Ник се колебае, повдига ръкава на сакото си, за да погледне часовника си — голям, дигитален, с много бутони по края. Валъри го беше забелязала в болницата и си бе представила как докторът го наглася преди тичането си рано сутрин, вероятно дори посред зима.

— Е, изнуди ме — предава се Ник и се взира в слабо осветеното помещение. — О, виж! Моята маса е свободна.

— Как, разбира се! Ние я пазим за вас — казва гръмко Тони и намига на Валъри, сякаш тя вече също е вътрешен човек, и ги повежда към масата за двама в ъгъла. Издърпва стола за Валъри, подава й грамадно ламинирано меню и предлага да й вземе палтото.

— Благодаря ви, но ще остана с него — казва тя, все още премръзнала.

Тя наблюдава как устните на Тони се мърдат, докато той изброява специалитетите, но й е трудно да се съсредоточи върху друго, освен върху Ник, който сега дискретно проверява блекберито. Тя си представя думите на екрана — Къде си? Или може би Кога ще се прибереш? Смъмря се мислено, че това не е нейна работа, удобно разрешение, и си поръчва чаша кианти по препоръка на Тони.

— А за вас, сър? — пита Тони, изчаквайки Ник да поръча.

— Същото.

Тони се обръща да си тръгне, а Валъри обляга ръце върху стъклената повърхност на масата и се сеща за бомбастичното предупреждение от устата на единствения адвокат, с когото беше излизала, че не бивало да се поръчва вино в ресторант с карирани покривки, книжни салфетки или ламинирано меню. Бяха минали двайсет минути от срещата им, когато тя реши, че втора такава няма да има.

— Както виждам, в крайна сметка си в настроение да пийнеш — казва Ник.

Валъри го поглежда смутена.

— Нали каза, че нямаш настроение да пиеш вино? — Ник се усмихва многозначително. — Когато остави кошницата?

— А, да — тя се опитва да се отпусне или поне да изглежда отпусната. — Ами май вече съм в настроение.

Той като че ли обмисля това и се размърдва леко на мястото си, за да я погледне от друг ъгъл. После се прокашля и пита:

— А защо не я взе?

— Кое?

— Кошницата.

Тя преглъща и подбирайки внимателно думите си, отговаря:

— Всъщност… нямам вяра… на жените, които я донесоха.

Той кимва, сякаш това е напълно разумно, после я изненадва, като изрича:

— И аз им нямам вяра.

Тя го поглежда учудено, а той уточнява:

— Те излизаха от чакалнята, а аз отивах натам. Поприказвахме си за кратко.

— Значи ги познаваш?

Пръстите му започват да барабанят по масата.

— Да, познавам ги.

Тя понечва да попита откъде, но се въздържа, предполагайки, че познанството включва и жена му. Не иска да се показва настойчива от страх, че той ще отговори нещо неприятно и ще наруши крехкото им приятелство, като покаже, че то може и да не е толкова чисто. Иска да вярва, че е възможно истинско приятелство, което да продължи и след изписването на Чарли от болницата.

Отдавна не е създавала искрена връзка с друг човек — толкова отдавна, че направо е готова да зареже подобно намерение. Джейсън непрекъснато я обвинява, че не полага никакви усилия, но тя вярва, че не става дума за усилия. По-скоро става въпрос за това, че си самотна работеща майка, попаднала в свят без мъже — или по-уместно, в свят без жени. Тя никога няма да се чувства удобно сред майките домакини, населяващи Уелзли, нито има време да се обвързва с адвокатки без деца от фирмата й. И в по-голямата си част това я устройва — точно така беше приела отчуждаването си от Лоръл и старите й приятелки от гимназията. Всекидневието я разсейва от размишленията й по тези въпроси, за онова, което липсва в живота й. И все пак смътната й представа за такива неща — чувството за истинско общуване, ободряващото напрежение между познатото и неизвестното — сега я изпълва с толкова силен копнеж, че я кара да затаи дъх.

За щастие Ник, изглежда, не усеща нищо особено и се подсмихва, сякаш току-що са споделили някаква шега. После продължава високопарната си реч:

— Но дори и да не ги познавах лично, то познавам този тип хора.

— И какъв е този тип хора? — пита тя, като се навежда напред, жадувайки за потвърждение, че той разбира, че те са на едно мнение по отношение на другите и по благоразумния начин, по който гледат на света.

— О, ами ето какъв — казва той, потърквайки брадичката си. — Повърхностни. Неестествени. Праведни. Повече се притесняват какво впечатление оставят у другите, отколкото какви са в действителност. Изтощават се в преследване на неща, които нямат значение.

— Точно така — съгласява се Валъри и се усмихва при мисълта колко вярно е схванал той отношението й към Роуми и Ейприл.

После избъбря точно каквото е в ума й:

— Те се безпокоят, че ще заведа дело. Особено ако са научили, че съм адвокат.

— О, напълно съм сигурен, че са проучили цялото ти минало.

— Наистина ли?

— Че за какво друго да използват времето си? — казва той, гледайки я право в очите.

— Значи знаеш цялата история? — пита тя, без да отмества погледа си от него. — Знаеш как… се е случило?

— Да, знам.

Тя е наясно, че той не говори за основната информация, която е събрал като хирург, за фактите, които са му били нужни във вечерта, когато Чарли е бил приет в болницата. Той говори за нехайството, за слуховете, за които е сигурна, че се носят в нейната елитна общност.

И наистина, той продължава:

— Бостън може да бъде и малък град, нали знаеш?

Тя кимва, искрено затрогната от искреността му. От това, че не изрече нито една лъжа.

— А ти ще го направиш ли? — пита той.

— Кое?

— Ще заведеш ли дело?

Тя поклаща глава и точно тогава Тони се връща с виното и брускетите, после бързо ги оставя отново сами, явно доловил, че водят сериозен личен разговор. Те чукват чашите си и се гледат в очите, докато отпиват първата глътка, без обаче да продумат.

После Ник сваля чашата си и заговорва:

— Знаеш ли, на твое място бих го направил. Те си го заслужават. Що за ненормалник е този, който оставя малки деца да си играят край огъня?

— Повярвай ми, знам. И обмислих положението — казва тя, като стиска зъби и се мъчи всячески да потисне гнева, на който даде воля тази сутрин. — Но… това няма да помогне на Чарли. Няма да промени нищо.

— Така е — признава той и двамата отпиват по още една дълга глътка вино.

— Освен това… — тя прави пауза — това не ми е в стила.

— Не се и съмнявам — казва го така, сякаш двамата са приятели от много отдавна.

После той й се усмихва толкова лъчезарно, че от това, наред с виното и празния стомах, главата й се замайва.

Погледът му е все още върху нея, когато й посочва чинията с брускети.

— Хайде, нападай я!

Тя му се усмихва, после прехвърля две от печените филийки в чинията си, благодарна за това разсейване, надявайки се той да не долови въздействието, което оказва върху нея.

— Мисля, че… — подхваща тя — това, че съм самотна майка не помага на отношенията ми с тях.

— Какво имаш предвид?

Тя свива рамене, търсейки думи, за да опише чувството си, че да си сама, да си съвсем различна, е пречка за приятелство, поне за женско приятелство. Още в началното училище беше установила, че момичетата гледат да се сприятеляват с момичета точно като тях или поне с такива, каквито самите те искат да бъдат.

— Не знам — отговаря тя, възхищавайки се на красиво аранжираните върху филийките резен домат, босилек, чесън и лук, запечени до златисто на скара. — Струва ми се, че хората правят предположения… нали знаеш… че самотните майки имат нужда от пари… или че може да са по-опортюнистично настроени.

Вдига поглед и вижда, че Ник прави гримаса, от която личи, че не е съгласен с теорията й или поне не я споделя. После й задава въпроса:

— Била ли си омъжена… някога?

Тя поклаща глава, преглъщайки първия залък от брускетата, и отбелязва колко съвършен е вкусът й, колко свежи са подправките.

Той я поглежда с разкаяние.

— Извинявай… Не биваше да питам за това… Не ми влиза в работата.

После свежда очи към чинията си, сякаш да я увери, че няма да задава повече въпроси. Тя е наясно, че се е издала и за секунда следва обичайния си навик да мълчи за личния си живот. Но после отпива от чашата и подбира внимателно думите си.

— Не. Не съм била омъжена. Бащата на Чарли никога не е присъствал в картинката… Името му е Лайън… което би трябвало да ти говори нещо. — Тя се усмихва, оставяйки го и той да направи същото. — Беше художник. Талантлив художник. Мислех, че съм влюбена. Той ми казваше, че е влюбен в мен… и аз му вярвах. Но после… ами просто не се получи — изсмива се нервно. — По-точно, той изчезна веднага, щом забременях. Така че изобщо не видя сина си. Доколкото ми е известно, дори не знае, че има син. Макар понякога да ми е много трудно да го повярвам. И това, че никой от приятелите му не ме е виждал с дете. Дете, което има неговата къдрава коса. Овалната форма на лицето му.

Това е повече, отколкото някога е казвала по въпроса, и сега се чувства изцедена, че е разкрила толкова много от живота си, но в същото време и облекчена. Чувства погледа на Ник върху себе си и по някакъв начин намира смелост да вдигне глава и да срещне очите му.

— Знаеш ли къде е той сега?

Тя отпива отново и отговаря:

— Чух, че се е преместил на запад… Но изобщо не съм правила опит да го открия… А положително бих го открила… Сигурна съм, че прави изложби… Само че… просто не виждам смисъл. Винаги съм смятала, че за Чарли така ще е по-добре.

— Сигурно ти е било трудно — отбелязва той тихо. В очите му има топлина и разбиране, но нито следа от състрадание.

— Беше — признава тя.

— Все още ли?

— Понякога — издържа на погледа му, замисляйки се за вечерта на злополуката, колко ужасена и самотна се бе почувствала тогава, дори с Джейсън до себе си. — Но не и в този момент.

Той й хвърля още една прелестна, широка усмивка, от което сърцето й се разтуптява, и казва:

— Много се радвам да го чуя — после поглежда часовника си и предлага да поръчат вечеря.

— Не трябва ли да тръгваш?

— Още не — помахва на Тони и й казва колко ще й харесат равиолите със спанак.

Глава 15
Теса

Тъкмо закачам морскосиньото късо сако на Франк и пухкавия розов шал на Руби на стенната закачалка в антрето, когато Ник връхлита през страничната врата, сякаш гори от нетърпение да намали с няколко секунди двучасовото си закъснение. Не сме се чували цял ден, като се изключи размяната на три съобщения. Първото е от мен — питам го по кое време ще се прибере. Второто — гласова поща от него с отговор, че ще се прибере навреме, за да сложи децата да спят. И третото — текст, с който ме уведомява, че ще се върне по-късно от очакваното. За щастие не бях давала никакви обещания на Руби и Франк, тъй като от опит знаех, че подобно нещо крие рискове.

— Много съжалявам, че се забавих — казва искрено Ник и ме целува за поздрав, като устните му попадат вляво от моите. Той се опитва отново и този път затворените ни устни се срещат, но в същия миг ме изпълва неприятното чувство, че той не е работил, когато ми е изпратил третото съобщение.

Някои биха го нарекли „женска интуиция“ — като Кейт, която яростно използва израза в случаите, когато в действителност иска да каже, че не е нито сляпа, нито тъпа, нито неосъзнаваща определена поредица от очевидни факти, които тази вечер включват силната миризма на чесън от кожата и дрехите на Ник. Пресиленият тон в извинението му. И преди всичко, гузният поглед в очите му.

Нека уточня, че това не е гузният поглед на мъжа, който е изневерил или дори е възнамерявал да изневери. Това никога не ме е безпокояло. Нито е гузната съвест на мъж, който се разкайва, че е обикновеният лош съпруг, който пропуска футболния мач на детето си, не забелязва новата прическа на съпругата си или получава съобщение по пейджъра си по време на вечеря по случай годишнина. Гузният вид по лицето на Ник точно в този момент е много по-трудно доловим и въпреки това не може да се сбърка. Опитвам се да го определя, взирайки се в него, като в същото време се старая да изглеждам безгрижна, и решавам, че това е гузната съвест на човек, на когото му се иска да е някъде другаде.

— Няма нищо — казвам, гледайки го в очите, с надеждата, че бъркам, че съм изтълкувала неправилно белезите, че съм си извадила погрешно заключение. Че Ник всъщност се бе втурнал през вратата, защото съм му липсвала или отчаяно е искал да заглади случилото се между нас снощи. Дори това заглаждане да значи да се направи, че нищо не се е случило, както правим обикновено.

И аз заговарям възможно най-безцеремонно, като всичките ми обвинения се изпаряват от гласа и лицето ми.

— Какво те задържа толкова?

— О, нали знаеш, обичайните неща — отговаря той, избягвайки погледа ми, и влиза в дневната, както е с палтото.

— Какви например? — Не се отказвам и вървя след него, мислейки за толкова много сцени от филми, в които съпругът се отбива някъде да пийне, преди да се прибере вкъщи, заемайки обичайното си място на бара, и излива неприятностите си пред бармана или някой друг, който ще го изслуша. Или по-лошо, тревожи се самичък и задържа всичко в себе си.

Изведнъж се запитвам дали Ник има неприятности, които не е споделил с мен — освен обичайните тревоги на хирург педиатър. Спомням си една нощ през миналата седмица, когато погледнах през прозореца на спалнята ни и го видях да свива по алеята ни за коли след работа. Паркира колата, но остана в нея, загледан право напред. Наблюдавах го известно време, питайки се дали слуша някаква музика или просто е потънал в мисли. Каквото и да беше, той очевидно не бързаше да се прибере. А когато най-сетне, след няколко минути, влезе вкъщи и го попитах какво е правил в колата, той много се учуди, сякаш сам не знаеше отговора. Сега ме поглежда със същия озадачен поглед.

Този път задавам въпроса си по-кратко, поставяйки го в неизгодно положение:

— Как беше в „При Антонио“? — защото отново ме лъхва миризмата на чесън.

Мълчанието му говори много и аз поглеждам настрани, преди той да отговори, вдигайки глава към паяжината на полилея, чувствайки се някак притеснена заради него, заради нас двамата. По същия начин се почувствах, когато веднъж посред нощ го заварих излегнат на дивана с разкопчани джинси, с едната ръка в боксерките си да стене тихичко. Опитах се да изляза от дневната незабелязано, но се спънах в една от играчките на Руби. Той отвори очи, погледна ме и замръзна на място, без да продумва. На другата сутрин, когато слезе на закуска, очаквах да се пошегува за случилото се, но той не го направи. Представата, че съпругът ми мастурбира, не ме обезпокои, но мълчанието му по темата ме накара да се почувствам далечна, обратното на интимна — точно както се чувствам сега.

— Добре.

— Значи си вечерял? — уточнявам.

Той отговаря бързо:

— Само един залък. Просто ми се ходеше в „При Антонио“.

— Донесе ли ми нещо оттам? — питам, надявайки се, че просто е забравил белия плик с храна за вкъщи на задната седалка на колата. Готова съм да престана да мисля за теорията си, стига той да донесе въпросния плик.

Той щраква с пръсти в знак на съжаление.

— Трябваше. Извинявай. Мислех, че ти ще ядеш с децата.

— Ядох. Но никога не бих пренебрегнала „При Антонио“. Можех да хапна техните равиоли за десерт.

— Не се и съмнявам — усмихва се той. После, очевидно бързайки да смени темата, пита как е минал денят ми.

— Добре — отговарям, опитвайки се да си спомня как бях запълнила последните си дванайсет часа. Но съзнанието ми е празно, което може да е добър или лош знак, в зависимост от перспективата, от живота ти в момента. Тази вечер като че ли знакът е лош, наред с всичко друго.

— А децата? Те не влизат в сметката? — излишно подхвърлен въпрос.

— Не. Те излязоха да се позабавляват — засмивам се, за да смекча сарказма си.

Ник почти прихва.

— А как мина твоят ден? — питам и веднага си казвам, че майка ми е права. Той е този, който може да разговаря за интересни неща. Той е този, който има да върши по-полезни неща от това да се връща навреме вкъщи.

— Присадката мина много добре — отговаря той и разговорът ни тръгва на автопилот.

Четири думи за четиричасова операция.

— Така ли? — продължавам, копнеейки за повече подробности, не толкова, за да чуя медицински доклад, а защото желая той да поиска да сподели с мен.

— Да, като по учебник — отговаря той, разсичайки с ръка въздуха.

Изчаквам няколко секунди, за да се уверя, че той няма какво повече да добави, и казвам:

— Ейприл те срещнала в болницата.

Лицето му се оживява, почти се ожесточава.

— Да. За какво, по дяволите, беше това?

— Те не знаеха, че операцията е днес — казвам и се питам защо извинявам Ейприл и Руби, след като по принцип съм съгласна с Ник.

Той изсумтява.

— И така да е.

Кимам — моят начин да покажа, че съм на негова страна, надявайки се, че това ще оправи каквото и да се мъти между нас.

— Разбрах, че занесли вино — додавам и извъртам очи.

— Кой носи вино в чакалня?

— И то сутрин.

Той разкопчава палтото си и разтърсва ръце, след като се е поосвободил.

— Трябва да я разкараш от живота си.

— Да разкарам Ейприл ли?

— Да. Можеш да уплътняваш времето си с по-полезни неща.

Като да бъда със съпруга си, за малко да кажа, но се въздържам.

— Тя има и добри страни. Сигурна съм, че е искала да помогне.

— На кого? На небрежната си приятелка ли?

Свивам рамене, а той продължава вече с поток от думи:

— Те заслужават да им скъсат задниците по съдилищата.

— Мислиш ли, че има такава вероятност?

— Няма начин.

— Майката на детето обсъждала ли е това с теб? — Повече ме интересуват междуличностните отношения на работата му, отколкото служебните.

— Не — отговаря той рязко.

— А ние бихме ли постъпили така?… Ти би ли?

— Вероятно — отговаря, показвайки отмъстителната си страна. Част от него, която аз не харесвам, но на която в същото време се възхищавам, наред с избухливостта, сляпото упорство и дръзкия му състезателен дух. Всички отличителни черти на утвърдения хирург, чертите, които го правят този, който е. — Вероятно бих завел дело не по друга причина, а заради тази обидна бутилка с вино… И заради изражението на лицето й… на онази… как й беше името? Рими?

— Роуми — казвам и ми е чудно, че мъжът, успял да научи името на всеки мускул и всяка кост на тялото, безкрайните латински медицински термини, не може да запомни няколко имена на хора.

Той продължава, сякаш говори на себе си:

— Изкуствената й усмивка… Тъкмо излизах от тежка хирургическа процедура, а тя ми се хилеше насреща и искаше да интимничи с мен за частните училища.

— Да. Ейприл ми каза, че щяла да ни напише препоръка.

— Да върви по дяволите! Никакви такива! Не желая никаква препоръка от нея. Дори не желая Руби да е край такива хора.

— Мисля, че си малко краен — казвам. Фрустрацията и гневът ми започват да изместват чувството на безнадеждност, което ме изпълваше допреди малко.

— Може би. А може би не. Ще видим.

— Ще видим? Това означава, че ти ще видиш, така ли. Ти ще го обмислиш?

— Разбира се. Както и да е. Казах ти, че ще го направя.

— Погледна ли заявлението днес? — питам, знаейки, че нямам предвид никакво заявление, а по-скоро отношението му към семейството ни.

Той ме поглежда и изговаря името ми така, както изговаря името на Руби, когато я кара за десети път да си измие зъбите. Или, което се случва по-често, когато е чул мен да й казвам за десети път да си измие зъбите.

— Какво има?

— Знаеш ли какво правих днес?

Не изчаква отговора ми.

— Залепих отново лицето на едно дете. Нямах време да се занимавам със заявления за забавачки.

— Но имаше време да вечеряш в „При Антонио“? — изстрелвам, прескачайки междинните етапи на гнева, и чувствам как яростта започва да бушува в гърдите ми.

Той се изправя рязко на крака.

— Отивам да си взема душ.

— Естествено — казвам на гърба му.

Той се обръща и ми хвърля студен, суров поглед.

— Защо се държиш така, Тес? Защо си измисляш проблеми?

— А ти защо не искаш да се прибираш у дома? — отговарям, очаквайки той да омекне. Да ми каже, че говоря смешки.

Той обаче свива рамене и казва:

— Божичко, не знам. Защото ти правиш атмосферата тук толкова приятна.

— Така ли смяташ? Всичко, което правя, е да ти доставям удоволствие с всяко нещо. На теб. На нас. Толкова се старая — повишавам тон, гласът ми трепери, когато денят ми идва на съвсем ясен фокус. Пазаруването в бакалията, свалянето на снимки от компютъра, готвенето, грижите за децата. Всички неща, които върша за семейството си.

— Ами тогава може би трябва да престанеш да се стараеш толкова. Защото, каквото и да вършиш, Тес, то като че ли няма много смисъл — гласът му е сърдит, но толкова овладян и отмерен, колкото са ръцете му по време на операция. С още един презрителен поглед той се обръща отново и изчезва нагоре по стълбите. След малко го чувам да пуска душа и остава под него много дълго време.

Глава 16
Валъри

— И вие ли сте лекар? — Силен глас прекъсва мислите на Валъри и й напомня, че е все още в ресторанта на Антонио и чака лазанята за Джейсън, която щеше да забрави да поръча, ако Ник не й беше напомнил, точно преди да приключат вечерята и той да си тръгне.

Тя вдига глава и се усмихва на надвесения над нея Тони.

— Лекар… О, не — отговаря така, сякаш въпросът е нелеп.

Фактически той наистина е нелеп, като се има предвид, че получи единствената слаба оценка в живота си в час по биология в гимназията, когато категорично отказа да направи дисекция на зародиш на прасе, което партньорът й в лабораторията, футболен играч, настояваше да кръсти Уилбър. И досега помни упойващата миризма на формалдехид и мъхнатите вкусови рецептори върху бледорозовото му езиче.

Тони опитва отново:

— Медицинска сестра?

Хрумва й да прекрати поредицата му от въпроси, като отговори просто „адвокат“, но е наясно, че той любопитства за отношенията им с Ник, а и виното е намалило обичайната й предпазливост. Освен това Тони изглежда открит човек, с непринудени маниери, които я предразполагат да му довери истината.

Тя посочва с глава болницата и отговаря:

— Синът ми е пациент в „Шрайнърс“.

— О! — възкликва тихо Тони и поклаща глава в знак на съжаление, а Валъри се пита дали част от това съжаление не е предназначено и за неговия отговор, за факта, че леките му общи приказки по някакъв начин са тръгнали в сериозна посока. — Как се чувства?

Валъри се усмихва, опитвайки се да го накара да се отпусне, и подхваща разговор, за който знае, че ще води отново и отново още месеци наред.

— Ами държи се. Досега му правиха две операции… — Тя млъква неловко и пак се усмихва пресилено, защото не знае какво друго да добави.

Тони пристъпва от крак на крак, после се навежда да пренареди комплекта за сол и черен пипер на съседната маса.

— Доктор Русо ли е хирургът му?

— Да — отговаря тя с известна гордост, сякаш тяхното близко познанство се отразява на родителската й загриженост. Само най-доброто за Чарли, минава й през ума.

Тони я гледа очаквателно и тя продължава:

— Първата операция беше на ръката му, а втората — на бузата. Тази сутрин — тя докосва с пръсти лицето си и за първи път, откакто остави Чарли преди два часа, я обзема внезапна тревога. Поглежда към мобилния си телефон, оставен на масата с дисплея нагоре, с увеличен докрай звук, и се запитва да не би да не е чула позвъняване на Джейсън. Но дисплеят е успокоително празен, освен картинката с двулентово шосе, което се вие под синьо небе и пухкави бели облачета, губещи се в далечината.

— Е, значи вече сте разбрали, че доктор Русо е най-добрият. Вие и синът ви получавате най-доброто — казва Тони толкова пламенно, че Валъри се пита дали информацията му е от първа ръка — от пациенти или техните родители.

Той додава с благоговение:

— И е толкова скромен… Но сестрите, които идват тук… те ми разправят какви награди получава… колко деца е спасил. Чухте ли за онова момиченце… от самолетната катастрофа в Мейн? Баща й беше някаква клечка в телевизията? Съобщиха за това по новините… преди две години?

Валъри поклаща глава и осъзнава, че никога повече няма да си позволи лукса да изпусне подобна новина.

— Да. Самолетът бил от ония, едномоторните. Пътували за сватба… цялото семейство и след излитането машината паднала на около четиристотин метра от края на пистата. Разбила се в някакъв насип. Всички, с изключение на малкото момиченце, загинали от задушаване и от изгаряния. Пилотът, родителите, трите по-големи братчета на детето. Пълна трагедия — заключи мъжът скръбно.

— А какво е станало с момиченцето?

— Осиротяло, останало сам-самичко. Но оживяло. Спасило се. „Детето чудо“, го нарекоха сестрите.

— Колко сериозни са били изгарянията му? — пита Валъри, люлеейки нервно крак.

— О, сериозни. Много сериозни. Осемдесет процента от тялото й, там някъде.

Тя преглъща, докато се мъчи да си представи осемдесет процента изгаряния, колко по-зле би могъл да е Чарли.

— Колко време е било в болницата? — пита тя с пресъхнало гърло.

— Ами знам ли — свива рамене Тони. — Много, много дълго. Месеци наред. Май че дори година.

Валъри кимва и направо й прималява при мисълта за злополуката, за неизмеримия ужас върху насипа. Когато започва да си представя пламъците, обхващащи самолета и хората в него, тя затваря очи, за да пропъди картината.

— Добре ли сте? — пита Тони.

Тя вдига поглед и вижда, че той е застанал по-близо до нея, с кръстосани ръце, наведена глава и със странен за такъв нисък и дебел мъж израз на състрадание.

— Не биваше… Беше неделикатно от моя страна…

— Няма нищо. Ние сме късметлии в сравнение с този случай — Валъри допива последната си глътка вино, изпълнена с внезапно нетърпение да се върне в болницата. В този момент един готвач изниква зад нея с плик храна за вкъщи.

— Лазаня и салата, специалитет на заведението?

— Благодаря — казва Валъри и се пресяга за чантата си.

Тони вдига ръце, за да я възпре.

— Не, не. Моля ви. Заведението черпи. Просто елате пак да ни видите, става ли?

Валъри понечва да протестира, но после кимва в знак на благодарност и му казва, че пак ще дойде.

— Как е той? — пита тя Джейсън, когато влиза в стаята и заварва Чарли в същото положение, в каквото го беше оставила.

— Още спи — отговаря Джейсън. — Не се събуди, дори докато му сменяха превръзката.

— Добре — казва тя, защото смята, че той има нужда да си почива и защото всяка минута почивка е минута без болка, макар понякога да си мисли, че кошмарите му са по-лоши от всичко друго. Тя изритва обувките си и нахлузва чехлите — обичайният й вечерен ритуал.

— Е? — пита я Джейсън. — Как мина?

— Добре — отговаря тя тихо, мислейки си как бързо излетя времето, докато седеше там с Ник, и колко приятно и спокойно се чувстваше. — Хубаво си поприказвахме.

— Имах предвид храната — повдига вежди Джейсън. — Не компанията.

— Храната беше великолепна. Ето — тя му подава плика, а той смънква нещо под носа си.

— Какво каза?

Той отново мънка, но по-бавно и по-високо.

— Казах, че някой май е лапнал по доктор Красивимус.

— Доктор Красивимус ли — пита тя и става да спусне щорите. — Това някакъв жаргон, който не знам ли е?

— Аха. Доктор Красивимус. Доктор Готино парче.

Тя се разсмива нервно.

— Готино парче?

— Точно в десетката — намига й Джейсън.

Валъри извърта очи нагоре.

— Май че ти си този, който е лапнал.

Джейсън свива рамене.

— Да, той е сладур. Но аз не се опитвам толкова пламенно да го отричам.

— Аз не преследвам женени мъже — заявява тя категорично.

— Не съм казал, че го преследваш. Просто казах, че си лапнала по него.

— Не съм — настоява тя и си представя тъмните очи на Ник, начина, по който ги присвива с лека гримаса всеки път, когато обяснява или подчертава нещо. Минава й през ума, че може би звучи прекомерно отбранително, че не бива да възразява толкова настоятелно, особено като се има предвид факта, че тя и Джейсън често се шегуват по повод привлекателни мъже — като ергена, който живее отсреща и често коси тревата си без риза, и че някои от мъжете се оказват женени.

Джейсън отваря плика, помирисва вътре и кима одобрително.

— И за какво си говорихте през цялото време?

— За много неща — сега се сеща, че още не е споменала на Джейсън за кошницата от Роуми. Помисля си да го направи, но изведнъж чувства, че е изцедена, и решава да го отложи за утре сутринта. — За работа. За децата му. За училището на Чарли. Ей такива неща.

— Ти спомена ли му, че е секси?

— Не започвай пак.

— Ти не започвай. Опасна игра е това да си падаш по Болдуин[1] като него.

— Я стига! — казва тя, разсмива се на определението „Болдуин“ и се сеща, че навремето наистина си падаше по Били — или който там от тримата братя играеше във филма „Линията на смъртта“[2] — и Ник наистина приличаше малко на него. За нейно съжаление, мисли си тя, докато наблюдава как Джейсън омита лазанята, Ник има още по-хубави очи.

[1] Фамилията на известните четирима братя холивудски актьори Болдуин е станала синоним на „хубав мъж“. — Бел.прев. ↑

[2] Американски филм (1990 г.) с участието на Уилям Болдуин. — Бел.прев. ↑

Глава 17
Теса

— Тес? — повиква ме Ник същата нощ, когато най-сетне си ляга едва в един сутринта. Гласът му е нежен, почти шепнещ, и аз се изпълвам с облекчение, когато чувам да произнася името ми по този начин.

— Да — прошепвам.

Той си поема няколко глътки въздух, сякаш да дойде на себе си или да реши какво да каже, а на мен ми се иска да запълня мълчанието с въпрос какво му се върти в главата. Но успявам да изчакам, усещайки, че от следващите му думи ще науча каквото трябва.

— Съжалявам — казва той най-сетне, като ме придърпва по-близо до себе си и обвива ръцете си около мен. Дори без тази прегръдка мога да кажа, че този път е искрен. За разлика от извинението си, че е закъснял, сега в гласа му не се долавя нищо задължително или механично.

— За какво съжаляваш? — отдъхвам си все още със затворени очи. Това обикновено е пасивно агресивен въпрос, но тази нощ го питам искрено. Наистина искам да знам.

— Съжалявам за това, дето казах. То не е вярно — той отново си поема още няколко дълбоки глътки въздух и ги издишва през носа. — Ти си страхотна майка. Страхотна съпруга.

Той ме целува по врата, точно под ухото, и ме прегръща още по-силно с цялото си тяло. Това винаги е било начин да оправи нещата — действието преди думите — и макар навремето да критикувах подобна близост и да й се съпротивлявах, този път нямам нищо против. Дори и аз се притискам в него, правейки всичко възможно да му повярвам и да отхвърля зреещите си съмнения относно взаимоотношенията ни. Казвам си, че Ник винаги е играл малко мръсно, прибързва с острите си думи, за които после признава, че съжалява и че не влага нищо в тях. Но пък аз се питам дали в тях все пак няма зрънце истина.

— Тогава защо го каза? — прошепвам между неговите и някои от моите целувки. — Защо каза, че нещата не вървят?

Мисля си, че двете неща не се изключват взаимно. Аз мога да бъда страхотна съпруга и майка и нещата въпреки това да не са както трябва. Или бавно да вървят натам.

— Не знам… Просто се разстройвам понякога — отговаря той, докато сваля бельото ми с бързо нарастваща настойчивост.

Опитвам се да го спра, поне докато довършим разговора си, но чувствам как се огъвам пред огромното физическо привличане, което изпитвам към него. Пред нуждата си от него. Точно така се чувствах в началото, когато бързахме да се приберем от университета вкъщи, за да сме заедно и да се любим по два-три пъти на нощ. Отдавна не се бях чувствала по този начин.

— Искам да си щастлива — казва Ник.

— Аз съм щастлива.

— Тогава не си създавай проблеми.

— Не си създавам.

— Понякога го правиш.

Замислям се над думите му, разсъждавам, че тази вечер можех да го посрещна другояче. Може би грешката е моя. Може би наистина си измислям проблеми — като домакините, които навремето критикувах, че си създават трагедии, за да облекчат монотонните си дни. Може би в живота ми има празнота, която разчитам той да запълни. Може би тази вечер наистина просто му се е хапвало италианско.

— Хайде, Тес, сдобри се с мен — продължава той, като смъква долнището на пижамата си, повдига тениската ми, без да си прави труда да я свали. Целува ме страстно по устата, докато прониква в мен, предлагайки разкаяние. Отвръщам на целувката му настоятелно, сърцето ми тупти бързо, краката ми се увиват плътно около него. През цялото време си казвам, че го правя, защото го обичам. А не защото искам да му докажа нещо.

Но след няколко минути, след като се отпускам и чувствам, че и той прави същото, се чувам да шепна: Видя ли, Ник? Видя ли какво стана? Получава се. Получава се.

Глава 18
Валъри

Валъри наблюдава внимателно как Чарли оцветява вътрешността на очертанията на тиквения фенер, като използва първо оранжевия молив за тиквата, а после зеления за дръжката й, нанасяйки старателно правилни щрихи. Това е скучно занимание за дете на неговата възраст, тъй като не изисква никакво творчество, но Чарли изглежда разбира, че е полезно за ръката му, и гледа сериозно на задачата, поставена му от трудовия терапевт.

Тя го повиква по име, докато той рисува черна котка на фона, подчертавайки всеки косъм от мустака с други щрихи. Той не й обръща внимание и разглежда рисунката си от няколко различни ъгъла, като мести хартията вместо ръката си.

Тя отново го повиква по име само за да го попита какво иска за обяд. Най-накрая Чарли вдига поглед, без да каже нищо, и това я кара да гадае в какво настроение е той. Минали са няколко дни от операцията и макар да е свикнала с маската на лицето му, Валъри все още се затруднява да определи какво мисли детето, защото тя скрива изражението му.

— Аз не съм Чарли — отговаря той след малко с нисък, дрезгав, театрален глас.

— А кой си, тогава? — пита тя, поддържайки играта.

— Аз съм императорски щурмовак — отговаря той злокобно и гласът му прозвучава много повече като на възрастен, отколкото като на шестгодишно хлапе.

Валъри се усмихва. Тя мълчаливо включва отговора му в списъка с етапите на възстановяването му: първата твърда храна, първото му ходене из коридорите, първата му шега за негова сметка.

— Дори не ми трябва костюм за Хелоуин — заявява той, когато в стаята влиза Ник.

Валъри чувства, че лицето й светва и е сигурна, че лицето на Чарли — също. Няма значение, че и двамата знаят защо е дошъл — да провери присадката и да изтегли със спринцовка насъбралата се течност. Процедурата е по-малко болезнена, отколкото изглежда, както поради морфина, който Чарли получава венозно, така и защото нервите още не са се закрепили за присадката. И въпреки това усещането не е приятно. Ник обаче успява да разсее и двамата, сякаш процедурата е второстепенна част от посещението му.

— И защо, приятел? — пита го Ник. — Защо не ти е нужен костюм?

— Щото вече нося маска — отговаря Чарли отново с високо сопрано.

Ник се изкикотва и казва:

— В това отношение си прав.

— Мога да бъда или щурмовак, или мумия.

— На твое място бих избрал да съм щурмовак — казва Ник, — а пък аз ще съм Дарт Вейдър.

Не можеш да се криеш вечно, Люк, спомня си Валъри. И после: Аз съм баща ти. Единствените реплики от „Междузвездни войни“, които знае наизуст, освен Нека силата бъде с теб.

— А имаш ли костюм на Дарт Вейдър? — пита го Чарли и пъха пръсти под маската си, за да почеше линията на косата си.

— Не. Но съм сигурен, че мога да намеря… Или можем просто да се престорим, че сме с него — и Ник повдига въображаемо оръжие.

— Да, можем.

Валъри усеща по лицето й да избива руменина, докато наблюдава как Ник и Чарли се усмихват един на друг. В този момент гласът на Чарли става искрен, когато пита:

— Ти ще дойдеш ли на празненството?

Той има предвид празненството по случай Хелоуин във възстановителния център на долния етаж. Всички пациенти и семействата им са поканени да присъстват. Разбира се, тя и Чарли възнамеряват да отидат, заедно с Розмари и Джейсън.

— О, скъпи. Ник има две деца… Сигурна съм, че ще ги развежда по къщите, за да искат бонбони — бързо се намесва Валъри и разопакова костюма на Спайдърмен, който предния ден Джейсън е взел от „Таргет“ — единственият, отговарящ на двете изисквания на Валъри: да не вдъхва ужас и да е с маска, която да прикрива маската на Чарли.

— Ще дойда — отговаря Ник. — В колко часа започва?

— В четири — отговаря тя с неохота, хвърляйки му поглед, с който се надява да изрази благодарността си, но също така и да даде да се разбере, че това надвишава задълженията му като техен хирург.

И се обръща към него с тих глас:

— Наистина, Ник. Не е нужно да…

— Ще дойда — повтаря Ник и прокарва ръка върху новите руси косъмчета, започнали да поникват по бръснатата розова глава на Чарли.

Тя си представя как съпругата и децата на Ник го чакат у дома и чувства, че трябва още веднъж да възрази. Но вместо това се наслаждава на топлината в гърдите си, която бавно се разлива навсякъде.

— Това наистина е много мило от твоя страна — казва накрая и нищо повече.

Късно същия следобед, докато Чарли спи, Валъри започва да премисля дали да приеме спонтанното обещание на Ник за Хелоуин и изведнъж й се приисква да го избави от този ангажимент. Трудностите през годините й бяха дали да разбере, че Хелоуин се прави от двама родители и изисква единият да остава вкъщи и да раздава бонбони, а другият да съпровожда децата от врата на врата, така че е сигурна, че има огромна вероятност съпругата на Ник да възрази срещу решението му да присъства на болничното празненство. Затова иска да му спести тази битова разправия и неприятната размяна на реплики, която ще последва, в случай че той изгуби спора. И по-важното, мисълта за неспазено обещание или какъвто и да е повод за разочарование в живота на Чарли, е прекалено тежка за нея, за да я понесе и решава да поеме инициативата — стратегия, която познава много добре. Смята да изчака следващата визитация на Ник, за да говори с него, но у нея започва да надделява желанието да уреди въпроса, преди да е променила намерението си. Изважда бързо блекберито от чантата си и визитката на Ник от портфейла и след като потиска обзелата я необяснима нервност, набира телефонния му номер и чака той да се обади.

След третото позвъняване чува резкия му, нетърпелив глас, сякаш са му прекъснали много важна работа. Което вероятно е точно така.

Валъри се поколебава — изведнъж съжалява за постъпката си, чувствайки, че влошава нещата, че няма право да му звъни на личния телефон, въпреки че той й е дал номера си.

— Здравей, Ник — заговаря тя. — Валъри се обажда.

— О! Здрасти, Валъри — гласът му си възвръща познатия приятелски тон. — Всичко наред ли е?

— О, да. Всичко е наред — отговаря тя, чувайки шум при него, който като че ли не е от болницата. — Удобно ли е?

— Да. Какво има?

— Ами аз… просто исках да говорим за утрешното празненство по случай Хелоуин — запелтечва тя.

— Какво за него?

— Виж. Беше много мило да кажеш, че ще дойдеш… Но…

— Но какво?

— Ами все пак е празник.

— И?

— Сигурна съм, че ще трябва да си някъде другаде… При семейството си. С децата си… и затова няма да се чувствам удобно…

— А ще се почувстваш ли по-удобно, ако ти кажа, че по график утре съм на работа? — пита той. — Така че, ако не искаш да се обадиш на шефа на „Личен състав“ и да му кажеш, че според теб трябва да си взема почивен ден…

— Ама ти наистина ли си на работа утре? — изненадва се тя и започва да крачи напред-назад в коридора пред стаята на Чарли, изпълнена със спонтанно облекчение и с чувството, че е постъпила глупаво като е направила толкова голям въпрос за празненството, чудейки се как тъй не й дойде наум, че той може наистина да е на работа този ден. Че решението му да присъства на празненството може да не е имало нищо общо с тях.

— Вал — продължава той, наричайки я за първи път с умаленото й име, факт, който не й убягва, факт, който не може да не й хареса. — Освен това искам да присъствам. Разбра ли?

Топлината отново се връща в гърдите й.

— Разбрах — отговаря тя.

— А сега, извини ме, но в момента купувам костюм на Дарт Вейдър.

— Хубаво — тя се чувства някак глупаво, по лицето й се разлива неконтролируема усмивка, когато затваря телефона, полагайки усилия да не признае пред себе си действителната причина за обаждането си.

Глава 19
Теса

През следващите няколко дни боговете на брака бдят над дома ни и нещата започват да се оправят. Ник е образцов съпруг — обажда се от работата, за да каже „здравей“, прибира се навреме и слага децата да спят, дори веднъж ми приготви вечеря. Въпреки това усилията му не изглеждат насила или по задължение. Той просто се включва, сякаш е част от биоритмите на семейството ни, поглъщащи дребните моменти, които понякога имам чувството, че аз управлявам сама. Той е толкова внимателен, че започвам да упреквам себе си за разправията, което винаги носи облекчение, дори само защото ти връща контрола над собствения ти живот. Рейчъл и Кейт, двете приятелки, на които се доверявам, са съгласни, че аз поне отчасти се самообвинявам за неравния ни път, отдавайки го на хормоните, скуката и параноята като цяло — отличителните белези на майчинството, както се шегува Рейчъл.

Нещата се влошават малко единствено в деня на Хелоуин, някъде в късния следобед, когато Ник се обажда от болницата да каже, че вероятно няма да може да се върне, за да придружава децата в обиколката им по домовете за играта „пакост или лакомство“ и положително ще изпусне и уговореното от по-рано събиране на съседите у Ейприл. Въздържам се да му напомня, че за децата Хелоуин е втората най-свята нощ в годината (а за Руби може би най-святата, защото епически обича сладките неща) и че макар да не се опитвам да изтъквам ролята на пола в родителството, вярвам че играта „пакост или лакомство“ попада точно във владението на бащата. Вместо това се съсредоточавам върху това, че тази сутрин той заведе Руби в забавачката и остана да запише на видео дефилето й с костюма по коридорите, после се върна вкъщи, за да прекара известно време с Франк, преди да тръгне за работа.

— Всичко наред ли е? — питам го спокойно, с подкрепа.

— Да-а, да-а. Просто имам да свърша доста неща тук — отговаря той; гласът му звучи напрегнато и разсеяно, но и с нотка разочарование, което по някакъв начин пък смекчава моето разочарование. После той пита дали ще се чувстваме добре без него, поне докато върви раздаването на лакомства.

— Да — отговарям. — Просто ще оставя купата на верандата. Ние няма да отсъстваме дълго. Не е голяма работа.

„Наистина, не е голяма работа“, повтарям си наум, щом Руби, Франк и аз тръгваме към къщата на Ейприл на хълма малко преди да се стъмни. Когато пристигаме, я заварваме да връзва грозд от оранжеви и черни балони за пощенската си кутия. Още в първия миг забелязвам, че тя вече е обърнала няколко чаши вино и изведнъж и на мен ми се допива. След като ми праща въздушна целувка, започва да жестикулира възбудено и да коментира колко прелестни са Шарпей и Елмо.

— Благодаря — казвам, мислейки си, че макар децата наистина да изглеждат много сладки, комплиментите й често са пресилени и че няма нищо чак толкова сладко в два купешки костюма — единият напълно предвидим, другият леко безвкусен.

— Къде е Ник? — пита тя, оглеждайки се наоколо, сякаш очаква той да изскочи от храстите и да я изненада.

— Налага се да работи — давам отчет аз с обичайната си смесица от гордост и съжаление, която върви редом с това да си омъжена за хирург.

— Много неприятно — изрича тя съчувствено.

— Да. Какво да се прави! — свивам рамене и поглеждам към къщата й, възхищавайки се на допълнителната украса: двете страни на алеята за коли са оградени с плашила, от дърветата висят малки призрачета, на предната веранда са струпани сложно издълбани тиквени фенери. Казвам й, че всичко е страшно красиво, с надеждата да сменя темата, поне заради Руби и Франк, защото не виждам смисъл да се привлича вниманието към отсъствието на баща им.

— Благодаря! — казва тя. — В задния двор един художник рисува по лицата… А аз изчаквам да почне играта с ябълките[1]. Мислиш ли, че е много студено? И дали не се престаравам?

— Ами да. Карай по-простичко — осъзнавам, че с този съвет е все едно да кажа на Мадона да стои в сянка или на Бритни Спиърс — да взема правилни решения за връзките си.

Казвам й всичко това и тя прихва, като ме хваща под ръка и ме уверява, че съм й липсвала, а според мен истината е, че всъщност са й липсвали разговорите ни извън трагедията на Роуми.

— И ти ми липсваше.

Изпълнени със задоволство, двете тръгваме по алеята за коли. Наблюдаваме как Руби и Франк поздравяват Оливия с жизнерадостни прегръдки. У мен се надига приятно чувство от мисълта за успешно създаденото приятелство на децата ни.

Доброто ми настроение продължава и през следващия час, когато се виждам с приятели и разменям приказки на обичайните междусъседски теми — как бързо лети годината, колко много им харесва на децата училището, колко скоро ще трябва да се събираме за някоя детска „първа среща“. През цялото време се старая да не мисля за очебийното отсъствие на Ник от групата на бащите, струпали се до червените си колички, пълни с торбички с лакомства за децата и бутилирана бира за тях самите, дори когато ме питат, поне десет пъти, къде е той тази вечер. Сигурна съм, че много от тях мислят за Роуми, но само Карли Брюстър има дързостта да зачекне директно темата. Колкото и да е иронично, Карли е най-одумваната и най-малко харесваната от жените в квартала. Някогашен консултант по бизнес администрация, тя като че ли дълбоко скучае от това, че е неработеща майка на четири момчета и компенсира положението, като си пъха носа в чуждите работи, започвайки излишна битка в Асоциацията на родителите и учителите и на събранията на Асоциацията на съседите. Миналата година, например, предложи да се гласува закон за каишки и за котките.

Във всеки случай тя започва да подмята нехайно въпроси, докато умело люлее най-малкото си дете в количка „Бьорн“.

— Как е онова малко момченце? — пита тя така, сякаш смътно си спомня за случая. — Онова, дето получи изгаряния у Крофт?

— Добре е — отговарям с поглед, забит в линията, разделяща пепеляворусата й коса и тъмните корени.

— При него ли е тази вечер съпругът ти?

— Нямам представа. Не съм го питала — казвам това нарочно, знаейки, че тя няма да улови намека.

Права съм — тя си поема въздух театрално, оглежда се наоколо и снишава глас до тих шепот:

— Съпругът ми работи с майката на детето. Валъри Андерсън. В една и съща адвокатска фирма са. — Очите й светват — Той ми каза, че тя не е ходила на работа от седмици…

— Хм — произнасям неопределено, после правя всичко възможно да отклоня вниманието й към децата й, единствената тема, която със сигурност й доставя по-голямо удоволствие от това да чопли друга жена. — Как са момчетата?

— Лудуват — отговаря тя и извърта очи нагоре.

После поглежда към втория си син, облечен като Мечо Пух, който скубе хризантема след хризантема от лехата на Ейприл. Ясно е, че тя не спада към типа „моето дете не прави бели“, но минава без забележки и казва:

— Да-а. Какво да го правиш — момче.

Нищо общо с Франк, мисля, който непрекъснато иска гланца ми за устни, играе си с куклите на Руби, а наскоро заяви, че иска като порасне да стане фризьор. Споделям тези подробности с Карли, а тя кимва съчувствено глава на една страна и подсвирва весело с думите:

— Аз не бих се притеснявала особено.

Намекът й е ясен — трябва да съм сериозно притеснена.

Наблюдавам как Мечо Пух стъпква смачканите цветчета и разнася пурпурни и розови следи по алеята за коли. Сигурна съм, че той убива буболечки със същото усърдие. Замислям се, че предпочитам синът ми да е гей, отколкото преливащ от тестостерон младеж, убиец на събратята си, какъвто навярно е предопределен да стане синът й.

— А това трябва да е Прасчо? — казвам и се усмихвам на бебето в ръцете й, облечено в яркорозови ританки и мъничка зурла върху нослето му, и се оглеждам да видя Тигъра и Нори.

Тя кимва, а аз смотолевям:

— Прелестен е.

— Но не толкова прелестен в три сутринта — отбелязва тя с отегчение, което изтъква, сякаш е почетен медал. — Имам дойка, но въпреки това ставам да го кърмя през два часа. Тъй че хич не ми е толкова лесно.

— Вярно, тежко е — съгласявам се и си мисля, че тя току-що майсторски изтъкна две неща: че има привилегията хем да ползва външна помощ, хем да поема задължението да става и да кърми бебето си.

— Да-а. Така е. Но пък си заслужава… А ти кърми ли?

Не е твоя работа, сопвам й се мислено и ми хрумва да излъжа, както съм го правила неведнъж в миналото. Вместо това обаче изплювам истината с чувството, че съм свободна да не я крия вече като гузна тайна.

— През първите няколко седмици. Но ми беше мъчително. И се отказах. Тогава бяхме и по-заможни.

— Нямаше достатъчно кърма ли? — прошепва тя.

— Не. Просто се върнах на работа… а изстискването на мляко беше много трудно — в този момент зървам Руби, която се опитва да издърпа пищящия Франк от задния прозорец на едно детско автомобилче в лавандулов цвят.

— Ей, Руби! Престани! — извиквам през моравата.

— Сега е мой ред! — изкрещява ми тя с глас, граничещ с истерия. — А той не иска да се редуваме.

— Той е само на две. А ти си на четири.

— Не е толкова малък, че да не може да се редуваме — извиква тя отново, което за жалост е сносно оправдание.

— Най-добре да ида да оправя нещата — казвам, благодарна, че имам извинение.

— В такива моменти ти се иска и баща им да е тук, нали? — подмята Карли и ми хвърля най-хубавата си усмивка, която казва „моят живот е по-добър от твоя“.

По-късно същата вечер, след като децата вече спят, лампите на верандата са изгасени и аз се мъча да устоя на сладкишите, мислите ми се връщат към самодоволната усмивка на Карли. Питам се дали това беше само в главата ми, дали съм свръхчувствителна или заемам отбранителна позиция по отношение на работата на Ник, проектирайки върху нея собственото си неудовлетворение. Идва ми наум, че тя не е единствена — всички жени сравняват живота си с другите. Ние знаем чий съпруг работи повече, кой помага повече вкъщи, кой печели повече пари, кой по-често прави секс. Сравняваме децата си, като споделяме кое спи цяла нощ, кое си изяжда зеленчуците, кое какви обноски има, кои са най-подходящи училища за тях. Знаем коя от нас поддържа най-хубавата къща, организира най-хубавите партита, готви най-вкусно, играе най-добре тенис. Знаем коя е най-умна, има най-малко бръчки около очите си, най-хубавата фигура — било то естествена или с корекции. Знаем коя работи целодневно, коя си стои вкъщи с децата, коя успява да върши всичко и то така, че да изглежда лесно, коя обикаля магазините и обядва навън, докато бавачката се оправя в дома й. Сравняваме се една друга, а после си споделяме — това правят жените.

Разликата според мен лежи в това защо го правим. За да оценяваме живота си и да уверяваме себе си, че попадаме в света на нормалните ли? Или се състезаваме, като се радваме на несполуките на другите, за да можем ние да печелим, макар и само по подразбиране?

Телефонът иззвънява и ме спасява от потока мисли и неотворения „Туикс“. Виждам, че е Ник, и бързам да отговоря.

— Здрасти! — казвам с чувството, че не сме разговаряли от дни.

— Здравей, мила. Как мина вечерта?

— Беше забавно — и му разказвам по-съществените моменти: как Франк непрекъснато повтаряше „пакост или пакост“. Как Руби му напомняше да благодари. Колко доволна беше тя всеки път, когато по-големите момиченца й правеха комплименти за костюма. — Но, разбира се, не беше същото без теб. Ти ни липсваше.

— И вие ми липсвахте. И тримата.

Отхапвам съвсем мъничко парченце от шоколада, с пълното съзнание, че се прецаквам с тази фатална първа хапка.

— Прибираш ли се вече?

— Скоро.

— Колко скоро?

— Много скоро. Но не ме чакай…

Преглъщам, изпълнена с разочарование и поражение, последвани от гузното облекчение, че нямам свидетел, който да види изражението ми в този момент, затварям телефона, дояждам десертчето и си лягам сама.

[1] Едно от детските забавления на Хелоуин. Целта е всеки участник, с прибрани отзад ръце, да захапе ябълка, която се клатушка на повърхността на вода, налята в кофа или друг дълбок съд. — Бел.прев. ↑

Глава 20
Валъри

В деня на Хелоуин Валъри разбира, че е загазила. Не защото дълбоко в себе си знае, че се обади на Ник отчасти, за да чуе гласа му, отчасти, за да има номера й. И не защото той бе настоял да дойде на празненството и пристигна с костюм на Дарт Вейдър. Не дори защото той остана в болничната стая дълго след като Чарли заспа и, подпрени на перваза на прозореца, двамата се заприказваха с приглушени гласове, докато не изгубиха представа за времето. Разбира се, всички тези неща бяха признаци за загазване, особено на следващата сутрин, когато върна лентата назад.

Но сигурността дойде, когато той й се обади на път за вкъщи да й каже „още едно нещо“. Беше нещо за Чарли — дотолкова щеше да си спомни тя по-късно, — но всички професионални претенции бяха заличени от часа на обаждането и от факта, че те не затвориха телефоните си, след като едното нещо бе съобщено. Вместо това разговаряха, докато той не свърна по алеята за коли пред дома си след около половин час.

— Честит Хелоуин! — прошепна той в слушалката.

— Честит Хелоуин и на теб! — отвърна шепнешком и тя. После с неохота затвори телефона, изпълнена със смесица от меланхолия и чувство за вина, представяйки си къщата му и тримата души в нея. И все пак си легна да спи с надеждата, че сутринта той ще й звънне.

И той го направи. А после продължи да го прави всеки ден, освен в дните, когато тя първа му се обаждаше. Те винаги започваха разговора си с присадката на Чарли, с болкоуспокояващите му лекарства или с общото му състояние. Винаги обаче завършваха с още едно нещо, а често и с още едно нещо след това.

И ето, днес, шест дни по-късно, телефонът звъни отново.

— Къде си? — започва той, без повече да се представя.

— Тук съм — отговаря тя и поглежда спящия Чарли. — В стаята.

— Как е той?

— Добре е… спи… А ти къде си?

— На пет минути от теб — и продължава да говори с нея, докато тя не чува гласа му в коридора.

— Здрасти! — Той завива зад ъгъла, пускайки блекберито си в джоба, с широка усмивка на лицето, сякаш току-що са си казали някаква тяхна си шега.

— Здравей! — Тя също се усмихва, преливаща от удоволствие.

Но само десет минути след неангажиращия им разговор изражението на Ник става сериозно. Отначало Валъри се притеснява, че нещо не е наред с присадката на Чарли, но после осъзнава, че е тъкмо обратното — време е Чарли да се прибере у дома. Тя си спомня как Ник й е казал, че за срастването на новата кожа ще е нужна около седмица, и как бе задържал погледа си върху нея, сякаш й предлагаше гаранция. Въпреки това тя е шокирана и слисана, като че ли никога не е предвиждала този момент.

— Днес ли? — сърцето й препуска от ужас и от зараждащото се срамно осъзнаване, че не иска да си ходи вкъщи. Макар да си втълпява, че всичко е заради мястото — заради сигурността на болницата — дълбоко в себе си знае, че става дума за много повече от това.

— Не, утре — отговаря Ник и по лицето му пробягва изражение, което подсказва на Валъри, че и той изпитва същото. Но той бързо възвръща лекарската си форма, като я уведомява за подобрението и лечението на Чарли, за дългосрочния си хирургически план, както и за по-краткия си извънболничен план, изреждайки наставления и уверения.

— След някоя и друга седмица той може да тръгне отново на училище. В идеалния случай ще трябва да носи маската си около осемнайсет часа на ден. Но от време на време може да я сваля… освен, разбира се, когато спортува и от този род неща… Също така е наложително да спи с нея. Това се отнася и за ръката му.

Тя преглъща и кимва, усмихвайки се насила.

— Това е чудесно. Чудесна новина — казва, чувствайки се като несъмнено лоша майка, щом приема информацията без капка необуздана радост.

— Знам, че е страшно — казва Ник. — Но той е готов.

— Знам — тя прехапва долната си устна до болка.

— Както и ти — добавя той толкова убедително, че не може да не му повярва.

На следващия ден следобед, когато Валъри събира всички документи и целия им багаж, тя се улавя, че се връща мислено към деня, когато за пръв път напусна болницата с Чарли, който тогава беше на три дни. Сега има същото чувство за предстоящ провал, страх, че щом се прибере у дома с детето си, ще бъде разкрита като измамничка. Единственото нещо, което успокоява тревогата й, е осезаемата възбуда на Чарли, докато подскача в коридора и раздава картички, които е нарисувал предната вечер за всички. За всички, освен за Ник, защото него никъде го няма.

Валъри продължава да очаква той да се появи или поне да се обади и чувства как се бави умишлено, докато подписва отделените документи и товари количката с личните им вещи. В един момент дори пита Лита — внушителна сестра с тих глас, която е с тях от самото начало — дали трябва да изчакат д-р Русо, преди да си тръгнат.

— Днес той почива, мила — отговаря Лита още по-любезно от обикновено, като че ли се притеснява да не би новината да разтревожи Валъри. — Той подписа нареждането още снощи — тя прелиства документите на Чарли, сякаш търси нещо утешително и се усмихва радостно, когато го намира. — Иска обаче да дойдете отново след няколко дни — съобщава сестрата. — Обади му се на този телефон — и тя огражда с кръгче служебния телефонен номер в един формуляр и й го подава.

Смутена, Валъри взема листа и поглежда настрани, питайки се доколко прозрачна изглежда, дали сестрите могат да отгатнат как се чувства и колко близка е станала с Ник. Или може би той се държи така с всичките си пациенти и близките им, може би тя е взела любезните му обноски за близко приятелство. Мисълта, че той просто си върши работата, че тя и Чарли не са по-специални, я изпълва едновременно с облекчение и разочарование.

Валъри затваря ципа на последната платнена чанта, когато Лита бързо излиза от стаята и след малко се връща с инвалиден стол — за последното преминаване на Чарли по тези коридори, и с един санитар на име Хорас, който да го бута.

— Това вече не ми трябва — обявява радостно Чарли.

— Такъв е болничният протокол, малкия — казва Лита.

Чарли я поглежда смутен.

— Всеки си тръгва от тук на колела, сладкишче — додава тя, — тъй че, скачай на борда. Хорас може да запърпори с уста, сякаш караш мотоциклет.

Чарли издава гукащия звук на щастливо дете и се качва на стола, а Валъри оглежда празната стая и изрича наум последно „благодаря“ на мястото, което никога няма да забрави.

Чарли пита за Ник едва по-късно същата вечер, когато е в собственото си легло, сред рисунките и картичките си, донесени от болницата и окачени на стените в меден цвят, заобиколен от цялата си армия от плюшени животни, от айпода си, от който тихо се носи Бетовен.

— Така и не можах да дам картичката си на Ник! — заявява той и рязко сяда в леглото. — Дори не можах да се сбогувам с него.

— Ще се видим с него след няколко дни — успокоява го тя и го настанява отново върху възглавницата, а после светва нощната му лампа.

— Не може ли да му се обадим? — пита той с треперещ глас.

— Не сега, мили. Много е късно.

— Моля те — прошепва той и понечва да свали маската си. — Искам да му пожелая лека нощ.

Валъри знае какъв трябва да е отговорът й, знае, че има поне десет неща, които може да каже на сина си, за да отвлече вниманието му от д-р Ник. Но вместо това тя пъха ръка в джоба си, изважда телефона си, който е държала там през целия ден, и набира текст: Ние се прибрахме. Всичко е наред. Обади се, ако можеш. Чарли иска да ти пожелае лека нощ.

Тя натиска „изпрати“, като си казва, че го прави за детето. Наистина го прави за детето.

След секунди телефонът иззвънява.

Валъри скача на крака.

— Това е той! — натиска бутона за разговор и допира телефона до ухото на Чарли.

— Здравей, доктор Ник — казва Чарли. — Не можах да се сбогувам с теб.

Валъри се напряга да чуе отговора му.

— Не е нужно да се сбогуваш, приятел. Скоро ще се видим.

— Кога? — пита Чарли.

— Какво ще кажеш за утре? Питай мама дали сте свободни.

— Свободни ли сме утре, мамо?

— Да — отговаря тя бързо.

Ник казва още нещо, което тя не успява да долови, и Чарли й подава телефона.

— Той иска да говори с теб, мамо — после слага отново маската на лицето си, прозява се и затваря очи.

Тя поема телефона и казва:

— Здравей… Извинявай, че те обезпокоих… в свободния ти ден… и то вечерта…

— Я стига! Знаеш, че ми е приятно, когато ми се обаждаш… Много исках да се отбия днес… Липсваше ми. И двамата ми липсвахте.

Валъри излиза от стаята, като притваря вратата и прошепва в коридора:

— И ти ни липсваше.

Тишина пука в слушалката, докато Валъри върви към леглото си.

— Много ли е късно сега? — пита той най-накрая.

— Сега? — пита тя смутена.

— Мога ли да намина за минутка? Само да го зърна?

Валъри затваря очи и стаява дъх толкова дълго, колкото да отговори „да“. Толкова дълго, колкото да си каже за стотен път, че те са приятели. Само приятели.

Глава 21
Теса

През седмиците преди Деня на благодарността чувствам, че потъвам в безпокойство, породено от характерното усещане, че празниците те изстискват като лимон. То започва, когато закъснявам да взема Руби от забавачката. С все още мокра коса настанявам Франк, целия в трохи, в бебешката седалка, давам на заден ход минивана и го блъскам в гаражната врата — в затворената гаражна врата, а пораженията са на стойност три хиляди долара.

По-късно същия следобед, в очевиден опит да ме накара да се почувствам по-добре, Лари, татуираният и мустакат майстор по гаражни врати, който изглежда като излязъл от реклама, ми съобщава, че това се случва много по-често, отколкото си мисля.

— И ще повярваш ли? — продължава той със силен бостънски акцент. — По-често мъжете са виновни.

— Наистина ли? — питам, умерено заинтригувана от тази незначителна подробност.

Лари кимва искрено и додава:

— Сигур щот’ мъжете са по-заети, нал’ ръзбираш?

Поглеждам го недоверчиво, а у мен се надига гняв, когато устоявам на порива да споделя с Лари колко неща имах в ума си, докато излизах от къщи във въпросния ден — много повече, отколкото е имал в главата си съпругът ми, когато излезе с термос с кафе и новия си компактдиск на Бек. Подсвирквайки си.

Отделно от идиотските ми чувства и сексисткия коментар на Лари, онова, което ме обезпокои най-много в цялата случка, е интуитивната ми реакция, докато стоях там, в гаража, и преценявах картината на сблъсъка. А именно: Ник ще ме убие. Чувала съм многократно този израз и винаги ми е лазил по нервите — в повечето случаи излизаше от устата на мои приятелки, които не работят и се опитват да скрият покупки от мъжете си от страх да си нямат неприятности. Което винаги ме кара да попитам: „Той баща ли ти е или съпруг?“.

Нека съм по-ясна — аз не се страхувах от Ник, просто се тревожех, че той ще се разочарова от мен. Че тайно ще му се прииска жена му да беше малко по-организирана. А и не мога да си спомня някога да съм се чувствала така.

Това, че Ник прояви разбиране, дори малко се развесели, когато му признах за душевното си състояние, не беше особена утеха, защото всъщност не промени основния факт, че властта при нас се е изместила и аз започвам да се превръщам в неуверена, търсеща одобрение жена, жена, която не познавам, жена, каквато майка ми ме предупреждаваше, че ще стана.

Няколко дни по-късно усещам отново това чувство, когато Райън, бившият ми годеник, ме открива във Фейсбук с желание за „приятелство“ — и аз се улавям, че се надявам това да накара Ник да ревнува и че искам той да ме ревнува.

Гледам мъничката снимка на Райън със слънчеви очила „Рей Бан“ на фона на блещукащо езеро и се обаждам на Кейт да споделя новината.

— Знаех, че рано или късно той ще се свърже с теб — казва тя, имайки предвид спора ни преди известно време, в който аз настоявах, че ние с него няма повече да разговаряме. Първо, бях получила унищожително писмо, което обещаваше да стане така. Второ, никой от приятелския ни кръг не го беше чувал или виждал от срещата ни по случай петгодишнината от завършването.

— Да приема ли?

— Ама как! Разбира се — въодушевява се Кейт. — Не искаш ли да разбереш с какво се занимава? Дали се е оженил?

— Предполагам.

— Освен това не бива да пренебрегваш молба за „приятелство“… Грубо е. Особено след като ти му скрои номера.

— Значи, ако той беше скъсал с мен, би трябвало да отхвърля молбата му, така ли?

— Точно така. Пак би било малко грубо, но поне ти щеше да си в правото си — заявява категорично Кейт, експертът по тънкостите на социалната мрежа и тактиките за презиране на бивши любовници.

— Добре. Приемам го — казвам и стомахът ми се свива от любопитство и нетърпение, когато кликвам върху бутона за потвърждение, отивам директно на неговата страница и чета последния му статус, от предната вечер: Райън ще закара ферибота у дома, всичко готово за препрочитане на Мидълсекс.

Спирам, мислейки си колко е странно да надникнеш толкова лесно в живота на хората, без да знаеш нищо за това какво са правили през последното десетилетие.

— Какво? Какво каза? — пита Кейт.

— Една секунда… — хвърлям бърз поглед върху страницата му и откривам, че той живее в Бейнбридж Айланд, но работи в Сиатъл. Все още преподава английски в гимназията. Женен е за жена на име Анна Кордейро, има едно куче — хъски на име Бърни. Няма деца. Интересите му включват политика, екскурзии, каране на велосипед, фотография и Шекспир. Любимата му музика: Radiohead, Sigur Rös, Modest Mouse, Neutral Milk Hotel и Clap Your Hands Say Yeah. Книги: прекалено много, за да бъдат изброявани. Любимият му цитат е от Маргарет Мийд: „Никога не се съмнявай, че малка група сериозно ангажирани граждани може да променят света.“[1]. Никакви съществени изненади. Обобщавам прочетеното на Кейт, която ми задава въпроса:

— Как изглежда той?

— Същият си е. Само дето е с контактни лещи — допълвам, защото помня, че беше като сляп без дебелите си лупи. — Или се е подложил на лазерна операция.

— Косата му все такава ли е?

— Аха.

— А съпругата му? Симпатична ли е, или не много? — Кейт разпитва настоятелно, сякаш водим информационен разговор за нейния бивш.

— Знам ли. Изглежда симпатична. Нисичка. С хубави зъби.

— Руса ли е? — прави предположение Кейт.

— Не. Прилича на латиноамериканка… или има силен тен. Виж. Ще ги копирам и ще ти ги пратя.

Изпращам три снимки на Кейт: едната на Райън и Анна, ръка за ръка на един кей, облечени с червени якета „Патагония“, кучето стои нащрек в краката им. На другата Анна се усмихва победоносно от един заледен планински връх. На третата тя е в близък план с вълнуващи червени устни, а косата й е гладко прибрана в нисък, подплатен с чужда коса кок.

Само след част от секундата Кейт вече е отворила имейла ми и възкликва:

— Мамка му! Тя била млада. Приготвяй люлката, Райън.

— Според мен тя само изглежда млада — отбелязвам, съзнавайки, че всъщност като че ли никога не обръщам внимание на възрастта, поне когато някой е по-млад от мене. Сякаш мислено съм се заковала на трийсет и една.

— Това притеснява ли те? — пита Кейт. — Ревнуваш ли? Изобщо чувстваш ли нещо?

Усмихвам се на френетичния й интерес и я съветвам по възможност да премине на безкофеиново кафе.

— Преминала съм — отговаря тя.

— Тогава яж риба — подмятам закачливо. — Казват, че действа успокояващо.

Тя се разсмива и отново ме пита дали ревнувам.

— Не, не ревнувам — уверявам я, като продължавам да кликам през осемдесет и седемте снимки на Райън, Анна и кучето им, повечето правени в идилична обстановка на открито. — Всъщност — казвам й — имам чувството, че разглеждам снимки на непознати, а не на мъжа, за когото бях на крачка да се омъжа. Той изглежда истински щастлив. Радвам се за него.

— Смяташ ли да му пишеш?

— Да го направя ли?

— Технически погледнато, той трябва да ти пише, тъй като той те потърси… Но давай, покажи се по-великодушна.

— И какво да му пиша?

— Общи неща.

— Например?

— Например… хм… Приятно ми е да видя, че си добре, че все още преподаваш, че обичаш да ходиш сред природата. Грижи се за себе си. Тес.

Набирам изреченията буквално и ги изпращам, преди да съм почнала с мъка да подбирам думите си. На стената му мигновено се появява скованата ми снимка. За разлика от неговите художествени снимки, нагласената ми поза с децата до коледното дърво изглежда толкова неестествена, без никакъв живец или непринуденост.

— Добре. Готово — заявявам и си мисля, че наистина трябва да сменя снимката в профила си. За жалост не разполагам с великолепни варианти с планински върхове. — Постнах го.

— Постна го? На стената му? — ужасява се Кейт.

— Нали така ми каза! — изпадам в паника и се питам какво точно пропуснах.

— Не! Не! Не ти казах това! Трябваше да му пратиш имейл. Личен. А не на стената му! Той може да не иска жена му да го види! Тя може да те намрази. Може да прояви злоба.

— Съмнявам се. Изглежда толкова щастлива.

— Не знаеш каква е в живота.

— Добре де, да го изтрия ли?

— Да! Веднага… О, мамка му. Трябва да тичам да ми оправят косата и да ме гримират… но ме дръж в течение… Не е игра на думи.

Засмивам се и затварям, вече съм онемяла от последната снимка — черно-бяла, на която Анна, загърната в голямо одеяло, седи край огъня и гледа с обожание в камерата. Повтарям си още веднъж, че не ревнувам, но не мога да отрека лекичкото, неопределено пробождане в гърдите ми, което се връща няколко пъти през целия ден и ме кара да вляза отново във Фейсбук и да проверявам не един и два пъти страницата на Райън. Към пет следобед той още не ми е отговорил, но е обновил статуса си на: Райън благодари на съпругата си за нейната предвидливост.

Докато се питам за каква предвидливост на Анна става дума, се връщам на снимката й до огъня и установявам произхода на пробождането по-рано. Това не е ревност, поне не такава, която да е свързана с Райън или с брака му, а по-скоро копнеж по Ник, по собствения ми брак, по спомените за запознанството ни, за това какви бяха нещата тогава. Ако изобщо има някаква ревност, то това е завист за неприкритото задоволство по лицето на Анна. За факта, че Райън вероятно е бил вдъхновен от усмивката й, после е направил снимката, след това я е превърнал в наситено с емоция черно-бяло изображение и накрая я е качил във Фейсбук — все неща, които никога не са се случвали у нас. Не и напоследък.

По-късно същата вечер, след като Райън най-накрая ми отговаря с имейл И аз се радвам да те видя. Красиви деца. Още ли преподаваш?, казвам на Ник за случилото се, с надеждата да предизвикам задоволителна реакция за опазване на територията. Или евентуално малко носталгия по начина, по който започнаха взаимоотношенията ни — в края на краищата Райън е този, който ни събра. Вместо това той поклаща глава и казва:

— Значи този човек има страница във Фейсбук — после взема дистанционното и включва Си Ен Ен. Андерсън Купър прави ретроспекция на цунамито и на екрана минават ужасяващи сцени на разруха.

— Какво му е лошото на Фейсбук? — питам отбранително, повече заради себе си, отколкото заради Райън.

— Ами преди всичко е пълна загуба на време — отговаря той и леко увеличава звука при разказа на британски турист за трагедията.

Наежвам се от намека му, че аз имам време за губене — с други думи, той е заетият хирург, който върши по-полезни неща.

— Не, не е така — възразявам. — Това е страхотен начин да се свържеш отново със стари приятели.

— Да бе. Залъгвай се… А още по-добре, залъгвай въпросния… как му беше там името — после ми намига игриво и отново забива поглед в телевизора, напълно самоуверен, какъвто беше в самото начало, в дните, когато развалих годежа си с друг мъж, просто заради възможността да бъда с него. Навремето това беше едно от нещата, които най-много ми харесваха у Ник — неговата непоколебима самоувереност, — но сега го усещам като един вид безразличие. И докато се правя, че съм погълната от документалния филм колкото него, умът ми препуска към спомените какви бяха нещата преди и как започна всичко.

Здрасти, Ник. Обажда се Теса Талър. От метрото.

Помня как пишех тези думи, за да набера смелост да му се обадя и се упражнявах пред Кейт, като сменях тона си от мрачен през пламенен до весел.

— Още веднъж — настоя Кейт, настанила се върху любимия й футон[2] у нас — на практика единственото място за сядане, откакто Райън се бе изнесъл преди месец и половина заедно с нашия диван. — И този път смени интонацията си.

— Какво?

— В края на изречението си използваш въпросителна интонация. Звучи, сякаш не си сигурна коя си… „Обажда се Теса Талър? От метрото?“

— Май няма да мога да го направя — признах си, докато крачех пред азиатския параван, отделящ леглото ми от дневната.

— Искаш той да тръгне с друга ли? Или по-лошо, да те забрави напълно? — запита ме специалистката по тактиките за сплашване. — Я стига! Да улучиш момента значи много — тя извади от огромната си чанта пиличка за нокти, лакочистител и няколко памучни тампона и започна да си прави маникюра.

— Не съм готова за връзка — рекох.

— Кой ти говори за връзка? Може пък просто да правиш луд секс само веднъж в живота си. Толкова ли ще е лошо?

— Само веднъж в живота си? Откъде знаеш, че ние с Райън не сме правили луд секс?

Тя потрепери, сякаш говорех за брат й — а това не беше далеч от истината, предвид факта, че ние движехме като неразделна тройка през повечето време в колежа.

— Ами-и?! Наистина ли?

Свих рамене.

— Е, беше приличен.

Тя поклаща глава, пилейки ноктите си в „правовална“ форма, както я нарече.

— Да, но нашата цел е нещо повече от приличен. Затова вземи проклетия телефон и му се обади. Още сега.

И аз я послушах — набрах номера от визитната му картичка и си поех дълбоко дъх, докато телефонът звънеше. После, щом чух ясното му „Ало?“, започнах да чета от листчето, като успях по някакъв начин да завърша всичките си изречения с пауза накрая.

— Кой? — попита Ник.

— Ъмм… Запознахме се в метрото? — повторих, напълно смутена и сломена.

— Шегувам се — продължи той. — Разбира се, че те помня. Как си?

— Добре съм — отвърнах и ми се прииска да бях репетирала повече от първите три изречения. Погледнах към Кейт за подкрепа, а тя вдигна палци към мен и с жест ме подкани да продължа разговора. — А ти как си?

— Не се оплаквам… Е, как мина меденият месец? — Във въпроса му нямаше и намек за лекомислие, макар седмици по-късно да призна, че това било шеговит опит да разбие леда, но се почувствал груб, още щом изрекъл думите.

Засмях се нервно и му казах, че не е имало нито меден месец, нито сватба.

— О! — и после: — Какво да кажа: съжалявам или поздравления?

— Благодаря — отговорих, което като че ли обхващаше и двата въпроса.

— Е? Обаждаш се просто за да споделиш новината ли? — попита той спокойно. — Или да ме поканиш да се видим?

— Да споделя новината — отвърнах; задявката му ме направи по-дръзка. — Поканата да се видим зависи от теб.

Кейт повдигна вежди и се захили, очевидно горда от отговора ми.

— Добре тогава. Какво ще кажеш за довечера? Свободна ли си?

— Да — сърцето ми заби бясно — реакция, която не бях изпитвала с Райън дори секунди преди първата ни среща.

— Вегетарианка ли си? — попита Ник.

— Защо? Това би ли променило уговорката?

Той се разсмя.

— Не… Просто съм настроен за бургер и бира.

— Звучи ми добре — но си помислих, че брюкселско зеле и тофу щеше да звучи също толкова привлекателно. Както и всичко друго, щом ще е в компанията на Ник Русо.

— Добре. Да се видим в „Бъргър Джойнт“ в „Паркър Меридиън“… Знаеш ли го?

— Не — отвърнах и се запитах дали е нещо, което трябваше да знам, дали отговорът ме издаваше, че съм била домошарка, докато съм била с Райън, нещо, което се бях зарекла да променя.

— Хотелът се намира на Петдесет и шеста, между Шеста и Седма, по-близо до Шеста… Влизаш във фоайето и точно между рецепцията и портиерната има тясна завеса и табела, на която пише „БЪРГЪР ДЖОЙНТ“. Ще бъда там и ще пазя маса за нас.

Бясно записах указанията на гърба на листчето, ръцете ми този път бяха потни и трепереха. Попитах го в колко часа. „В осем“, отговори ми той.

— Добре — потвърдих. — До скоро.

Долових усмивка в гласа му, когато той отвърна:

— До скоро, Теса от метрото.

Окачих телефона, затворих очи и нададох шеметен, превзет писък.

— По дяволите! Браво, Теса — смъмри ме Кейт. — Трябваше да му кажеш, че си заета. Следващия път поне закрий слушалката с ръка и се направи, че поглеждаш календара си. И никога повече не се съгласявай на покана от днес за днес…

— Кейт! — прекъснах я, втурвайки се към гардероба си. — Нямаме време за лекции по срещи. Трябва да видя какво да облека.

Тя се захили.

— Сутиен с банели, черни бикини, обувки с високи токчета.

— Чудесно хрумване, но ние отиваме в заведение на име „Бъргър Джойнт“. Едва ли ще са подходящи такива обувки.

Кейт тръгва след мен до гардероба с унило изражение.

— „Бъргър Джойнт“ ли каза? Господи, дано не е евтино. Някак противоречи на среща с доктор.

— Той все още учи — възразих. — А и аз обичам бургери.

— Е, щом е толкова изтънчен, колкото го описваш… може и да успее.

— Такъв е. Наистина е изтънчен.

— Добре, тогава — и Кейт започна да преглежда дрехите ми. — Да се залавяме за работа.

След няколко часа стоях в хладното фоайе на „Паркър Меридиън“ по джинси, черна блуза без ръкави с деколте и джапанки с мъниста — всекидневно облекло, което обикновено не е по вкуса на Кейт, но тя го одобри заради непрестижното място на срещата и поканата в последния момент.

Все още сгорещена от пътуването си със задушното такси, си повях с ръка, вдишвайки новия си парфюм, купен по-рано същия ден с Ник на ум, защото бях твърдо решена да не смесвам стари аромати с ново начало. После намерих входа за ресторанта, поех си дълбоко дъх и театрално разтворих спускащите се от тавана до пода драперии, отделящи „Бъргър Джойнт“ от фоайето. И ето ти го него, изправен пред мен, дори по-изискан, отколкото си го спомнях, и толкова красив, че изглеждаше в пълно противоречие с жълтото осветление, виниловите сепарета и изрезките от вестници, залепени тук-таме по имитиращата дърво облицовка на стените.

Той пристъпи към мен усмихнат, после сведе поглед към лявата ми ръка и отбеляза.

— Нямаш пръстен.

— Нямам пръстен — потвърдих и млъкнах, защото си спомних предупреждението на Кейт да не споменавам Райън.

— Сега ми харесваш още повече — усмихна се пак той.

И аз му се усмихнах, като потърках с палец голия си пръст, изпълвайки се с увереността, че съм постъпила правилно. После той ме попита с какво искам бургера си и когато му казах, че само с кетчуп ще ми е достатъчно, той кимна и посочи единствените три свободни сепарета в ъгъла.

— А ти иди да седнеш ей там, защото местата тук се запълват бързо.

Послушах го и направих няколко крачки до масата, настаних се и без да свалям очи от гърба му, се опитах да реша на какво се възхищавах повече у него — на обноските му, издаващи чувство за отговорност, или на избелелите му джинси, които му прилягаха съвършено.

След минути той дойде с два бургера, увити във фолио, и кана бира. Наля в две чаши, после вдигна своята и каза:

— Пия за най-хубавия бургер, който ще ядеш някога.

Усмихнах се и си помислих: Пия за най-хубавата първа среща, която ще имам някога.

После лицето му доби сериозен вид и той заговори:

— Радвам се, че се обади… Не се надявах… Мислех, че нещата при теб ще приключат благополучно.

— Защо си го помисли? — попитах, разочарована за миг, че не е имал повече вяра в мен.

— Защото с повечето хора става така.

Кимнах и се сетих за брат си, но реших да не изкарвам на показ кирливите ризи на семейството. Това беше едно от многото правила на Кейт: никакви „родителите ми се разведоха“ или „баща ми изневери на майка ми“, нито други намеци за несполучливи бракове. Изброих наум останалите правила: да не питам за неговите бивши, да не прекалявам с разговори за дипломиране или работа, да проявявам интерес към него, без да наподобява интервю.

— Обикновено мразя да греша — продължи Ник, по-късно щеше да ме дразни, че това е било официално предупреждение за най-големия му недостатък, — но в случая се радвам, че сгреших.

След три часа разговор, две кани бира и един шоколадов сладкиш с орехи, който си поделихме, той ме поведе към станция „Кълъмбъс Съркъл“ на метрото, надолу по стълбите и към перфоратора, където пъхна два билета и ме покани с ръка да мина първа.

— Къде отиваме? — опитах да надвикам приближаващия се влак, чувствайки се подпийнала от бирата.

— Никъде — усмихна се той. — Просто ще се повозим с метрото.

Така и направихме — качихме се в един празен вагон, но предпочетохме да останем прави, хванати за една и съща метална дръжка.

— Мислиш ли, че са същите? — попита той в един момент.

— Кои да са същите?

— Вагонът? Дръжката? — уточни той миг преди да се наведе за първата ни целувка.

— Мисля, че да — отвърнах, затваряйки очи и чувствайки устните му върху моите — меки, уверени, изумителни.

По-късно се обадих на Кейт и й дадох пълен отчет. Тя изчисли колко е струвала вечерта, определяйки я като смехотворно евтина, но все пак я сметна за успешна, за романтично попадение.

— Мисля, че това е знак — прошепна тя в телефона.

— Знак за какво? — попитах, надявайки се, че бях целунала мъжа, за когото един ден щях да се омъжа.

— За луд секс — каза Кейт през смях.

И аз се разсмях, надявайки се да се окажем прави.

След месец знаех, че сме били прави. Кейт погледна на това като на чудо — че съм намерила единствения мъж в града, който е както сериозен, така и надежден, и в същото време секси и страхотен в леглото. Той наистина беше най-добрият във всяко отношение. Непресторен, земен човек от Бостън, който обичаше бургери, бира и бейзбол. И все пак стажуваше като хирург, завършил бе „Харвард“, имаше слабост към най-модните ресторанти в Манхатън. Беше красив, без да е суетен. Добросъвестен, но не краен. Самоуверен, но не арогантен. Правеше точно каквото кажеше, че ще направи — без изключения, — но запазваше известна загадъчност, която ме държеше нащрек, караше ме да си задавам въпроси. Почти не се интересуваше какво мислят другите за него и в същото време като че ли печелеше уважението на всички. Беше много сдържан, но и някак страстен. И аз силно и бързо се влюбих в него, преливаща от сигурността, че чувствата ни са толкова взаимни, колкото и истински.

После, шест месеца по-късно, посред една зима, Ник ме заведе отново в нашето местенце за бургери. И след като си хапнахме, пийнахме и потънахме в спомените си, той извади ключовете си и издълба инициалите ни в покритата с графити ъглова маса. Изкусни, четливи, дълбоки вдлъбнатини, с които декларираше любовта си. Не можех да си представя по-приятен жест, докато не мина още един час, когато в един празен вагон на метрото той извади от джоба си пръстен и ме попита дали ще се омъжа за него, обещавайки да ме обича завинаги.

[1] Много популярен цитат от американския антрополог Маргарет Мийд, запазена марка. Често се избира за мото на неправителствени организации и граждански инициативи. — Бел.ред. ↑

[2] Японски дюшек, който се разгъва на пода за спане. — Бел.прев. ↑

Глава 22
Валъри

Докато дните стават по-студени и по-къси, двамата продължават да се преструват. Преструват се, че посещенията, телефонните разговори и текстовите съобщения са естествен резултат от взаимоотношенията между лекар и пациент. Преструват се, че приятелството име уместно и най-обикновено. Преструват се, че няма какво да крият — че те изобщо не се крият в дома на Валъри. И преди всичко се преструват, че могат да стоят в това неуловимо средно положение между съществуването им в болницата и официалното завръщане на Валъри в действителността.

Това й напомня за дните, когато не отиваше на училище и оставаше вкъщи под предлог, че е болна, а всъщност не беше. Винаги е имала чувството, че Розмари знаеше истината, но приемаше фалшивите й симптоми, за да не отиде и тя на работа и да прекара повече време с дъщеря си. Това бяха едни от най-хубавите й детски спомени — да се свие на дивана в спалния си чувал с щампа на Жената чудо[1], погълната от сапунените сериали и телевизионните игри, заедно с майка си, която й носеше пилешка супа и газирана напитка с билкови корени върху лакирана в оранжево табла. Тогава мислите за училището и домашните, за случките в стола бяха на светлинни години далече. На такова бягство оприличаваше тя моментите, когато Ник се отбиваше с видеокасети и музика за Чарли, с вино и нещо за хапване от „При Антонио“ за тях двамата. Тогава имаше чувството, че затваря съзнанието си и живее за мига, забравяйки всичко друго на света, особено семейството му, което беше само на няколко километра.

Но в навечерието на Деня на благодарността преструвката става по-трудна, когато Ник се отбива на път от работа за вкъщи само минути след като Джейсън е дошъл да вземе масичката за игра на карти за приятелско събиране у тях. В мига, когато на външната врата се позвънява, Валъри разбира, че я чакат неприятности — най-вече защото Джейсън е в дневната, която е по-близо до външната врата. Тя замръзва над ястието със сладки картофи, което готви, защото знае, че не може да даде никакво друго обяснение, освен истината. Самата истина, а не онази, която тя и Ник си бяха измислили заедно.

— Ник! — чува тя гласа на Джейсън, чиято изненада е примесена с неодобрение и безпокойство.

Тя идва в антрето точно когато Ник подава ръка, за да се ръкува с брат й и казва:

— Просто се отбивам, за да видя как е Чарли.

Челото му е набраздено от загриженост и той е видимо объркан — Валъри никога не го е виждала такъв, — защото задържа поглед върху часовника си секунда по-дълго, сякаш печели време, за да събере мислите си.

— Нали не си е легнал още? Или съм закъснял?

— Легна си — подчертава Джейсън.

— Но днес той беше добре — довършва Валъри, продължавайки нелепата шарада „посещения по домовете“. — Искаш ли да влезеш… въпреки това?

Той отваря уста, готов да откаже, но тя кимва с широко отворени очи и застинала на устните усмивка, сякаш да му каже, че ако си тръгне, нещата ще станат по-зле, по-очевидни, и че той няма друг избор, освен да остане.

— Добре. Разбира се. За малко — съгласява се Ник.

Валъри взема палтото му, окачва го в дрешника и го повежда към дневната, където той сяда в креслото, в което никога преди не е сядал — мебел, наследена от баба й, наследена пък от нейната баба. Не е ценна антика, просто старо кресло, покрито с невзрачен, бледоморав мек плат с индийски мотиви, но на Валъри някак не й се иска да го претапицира по сантиментални причини. Сега тя е вперила поглед в десена и сяда на дивана срещу Ник. Междувременно Джейсън се насочва към другото кресло и затваря триъгълника им. Лицето му е непроницаемо, но Валъри долавя присъда в мълчанието му и се пита дали е заради присъствието на Ник, или защото тя пази някаква тайна от него. Между тях никога не е имало тайни, с изключение на онази, която тя беше таила в себе си в продължение на три дни, след като тестът й за бременност се оказа положителен.

— Е, как я карате? — пита Ник, местейки поглед от единия към другия близнак.

И двамата отговарят, че са добре, после Валъри започва нервно и подробно да разказва за деня на Чарли: какво правили двамата, какво ял той, колко пъти му сменяла превръзките. Накрая завършва:

— Той ще тръгне на училище в понеделник — сякаш това не беше по съвет на самия Ник.

Ник кимва и задава друг въпрос.

— Какво ще правите утре? В Деня на благодарността?

— Ще ходим у Джейсън — отговаря Валъри — нещо, което Ник вече знае. — Приятелят на Джейсън, Ханк, е много добър готвач.

— Професионален ли? — интересува се Ник.

— Не. Той е професионален тенисист — пояснява Джейсън. — Но обича да се навърта в кухнята.

— А-а-а! Разбирам — промърморва Ник. — Това е преимущество.

Валъри е почти сигурна, че брат й едва се удържа да не вметне някаква самодоволна забележка, може би нещо за преимуществото да се срещаш с лекар, но той става, потрива ръце и казва:

— Е, колкото и да ми е приятно да остана да си побъбрим, няма да мога. Ние с Ханк трябва да печем пуйка.

Ник изглежда облекчен, когато става и отново се ръкува с Джейсън с думите, изречени доста по-оживено този път:

— Радвам се, че се видяхме, човече.

— И аз, докторе — отговаря Джейсън и вдига яката на коженото си яке. — Беше… приятна изненада — на път за вратата хвърля на сестра си слисан поглед и оформя с устни „Обади ми се.“

Валъри кимва, заключва вратата след него и се приготвя за предстоящия неловък разговор.

— По дяволите! — изругава Ник, който все още седи в креслото на баба й, хванал здраво едната странична облегалка. — Наистина съжалявам.

— За какво? — Тя заема отново мястото си на дивана.

— Задето дойдох… И не се обадих предварително.

— Няма нищо.

— Какво ще му кажеш?

— Истината… Че сме приятели.

Той я поглежда продължително.

— Приятели. Правилно.

— Ние сме приятели — набляга тя, придържайки се отчаяно към версията на тяхната история.

— Знам, че сме приятели, Вал. Но…

— Но какво?

— Знаеш какво — поклаща глава той.

Сърцето й спира и тя обмисля да положи последно усилие да смени темата, да стане и да се втурне в кухнята, за да довърши готвенето. Вместо това промълвява:

— Знам.

Той издиша бавно, преди да продължи:

— Това не е редно.

Тя чувства дланите й да се свиват в юмруци в скута й, когато той додава с нотка на паника в гласа.

— Не е редно по много причини. Най-малко две.

Тя знае точно какви са тези причини, но го оставя той да ги изрече.

— Първо, аз съм лекар на сина ти и тук нещата опират до етика. Етиката и правилата, определени да защитават пациентите… Ще бъде нечестно от моя страна… да се възползвам… от чувствата ти.

— Да, ти си лекар на Чарли… Но не става дума за това — заявява тя твърдо. Обмисляла го е многократно и макар да му е безкрайно признателна, тя е сигурна, че не бърка признателността с нещо друго. — Освен това аз не съм твоя пациентка.

— Но си му майка — вметва Ник. — Това на практика вероятно е по-лошо. Аз не бива да съм тук. Джейсън го знае. Ти го знаеш. Аз го знам.

Тя кимва, забила поглед в ръцете си, чувствайки, че той ще премине към втората точка, тази, за която тя тепърва ще трябва да говори. Малкият въпрос за брака му.

— Тогава, значи ли това, че си тръгваш? — пита тя най-накрая.

Той се премества на дивана до нея и отговаря:

— Не. Не си тръгвам. Ще седя до тебе и ще продължа да се измъчвам — очите му са напрегнати, почти гневни, но и решителни, сякаш мрази да бъде подлаган на проверка и да губи.

Валъри го поглежда изплашена. После, пренебрегвайки всичко, в което вярва, всичко, което знае, че е редно, в отговор тя го притегля към себе си с прегръдката, която толкова пъти си е представяла. След няколко секунди той поема контрола, бавно я полага върху дивана и я покрива с тежестта на тялото си, краката им се преплитат, бузите им се допират.

След като остават дълго време така, Валъри затваря очи и се оставя на течението да я носи, заспивайки от равномерното му дишане, от допира на ръцете му, увити около нея и гърдите им, които се издигат и спускат едновременно. До мига, в който я събужда мелодията от „Slim Shady“ на Еминем, програмирана от Джейсън в телефона й само за неговите обаждания. Ник подскача толкова рязко, че тя се уверява, че той също е бил заспал, а представата за това я изпълва с трепет.

— Твоят телефон ли е? — прошепва той в ухото й с топъл дъх.

— Да. Джейсън е.

— Налага ли се да се обадиш? — пита той, като я измества леко, колкото да може да я гледа в очите. После се пресяга и докосва косата й толкова нежно и естествено, сякаш двамата са били в това положение много пъти и са правили и всичко останало.

— Не — отговаря тя, надявайки се той да не се отдръпне от нея. Надявайки се изобщо да не се отдръпва. — Не и сега.

Минава още един миг, преди той да заговори отново.

— Колко е часът според теб?

Тя изразява предположението, че е девет, макар да смята, че е по-късно.

— Може и да е десет — поправя се после с неохота, от желанието да бъде честна.

Той въздиша, извива се до седнало положение и издърпва краката й в скута си, преди да погледне часовника си.

— Ужас! — смотолевя той и тръсва ръкава си отново, за да покрие часовника си.

— Какво има? — поглежда го тя, възхищавайки се на профила му и копнеейки да докосне долната му устна.

— Десет и десет. Трябва да тръгвам — казва той, но не помръдва.

— Да — казва тя, като анализира случилото се току-що и се пита какво ли ще последва. Почти е сигурна, че и той прави същото, задавайки си същите въпроси. Ще спрат ли дотук или ще продължат нататък? Ще направят ли това, което бяха на ръба да направят? Способни ли са да вземат погрешно решение само защото се чувстват добре?

Ник поглежда пред себе си, после отново към нея, очите му са чисто черни в слабо осветената стая. Издържа на погледа й, после хваща ръката й, сякаш да й каже, че отговорът или по-точно, неговият отговор, е да.

След това става и взема палтото си от дрешника. Тя само го наблюдава, все още не е в състояние да помръдне, докато той не идва до нея, взема ръцете й в своите и я изправя на крака. Безмълвно я повежда към външната врата, която тя отключва и му отваря.

— Утре ще ти се обадя — казва той, това вече се подразбира. После я прегръща силно, чиста версия на последната им прегръдка, пръстите му обгръщат тила й, промушват се през косата й. Не се целуват, а биха могли, понеже в този момент на нежност и двамата престават да се преструват.

[1] Първата супергероиня в историята на комикса, измислена през 1941 г. от Уилям М. Марстън и художника му Х. Дж. Питърс. По-късно се появява и в телевизионния сериал Wonder Woman (1976–1979). — Бел.прев. ↑

Глава 23
Теса

Сутринта на Деня на благодарността аз съм в кухнята и приготвям вечерята със съпругата на баща ми, Даян, и майката на Ник, Кони. През предишните години съвместните усилия ме дразнеха — както чревоугодничеството на Даян, така и склонността на свекърва ми да узурпира кухнята ми. Но тази година, колкото и да е странно, при първото си посрещане на празника като майка домакиня, нямам никакво намерение да обсебя вечерята и дори съм благодарна, че стоя до мивката и беля картофи — последната по важност задача в йерархията на Деня на благодарността. Както гледам през прозореца към оградения ни заден двор, ми идва наум, че може и да съм депресирана — не онази депресия, при която жените не могат да станат от леглото и изглеждат така, сякаш са били пребити с торба камъни, а депресия, която ме разстройва, изтощава ме и ме прави съвсем безразлична. Безразлична към това дали да подправим пуйката с розмарин или с мащерка. Безразлична към това дали децата тичат наоколо в анцузи, вместо с еднаквите шоколадовокафяви панталонки от рипсено кадифе и блузки, изпратени от майка ми. Безразлична към факта, че Ник остана да работи до късно снощи — за кой ли път. И че тази сутрин се скарахме, всъщност за дреболия, което е най-добрият вид караница, когато бракът върви, и най-лошия — когато не върви.

— Теса, скъпа, моля те, кажи ми, че имаш бял пипер — изважда ме рязко от мислите ми Даян с вечната си припряност и престорен акцент ала Джаки О.[1]. По-рано тази седмица тя ми даде дълъг списък с продуктите за различните й леки гарнитури, но белият пипер не беше сред тях.

— Мисля, че имаме — и посочвам кухненския килер. — Трябва да е на втория рафт.

— Слава богу! Защото с черен пипер не върви.

Насилвам се с разбираща усмивка, мислейки си, че Даян е сноб в класическия смисъл на думата — чувства се ненадмината на всеки фронт. Израснала е с пари и привилегии (после се омъжила и развела с още по-заможен мъж) и макар да прави всичко възможно да го скрие, според мен тя гледа отвисоко на американската средна класа и още по-отвисоко на новобогаташите или, както ги нарича, „парвенютата“. Тя не е класически красива, но е изумителна на пръв поглед, както обикновено са източените, стройни блондинки с високи вежди, и изглежда с цели десет години по-млада от своите петдесет и осем, понеже се поддържа грижливо, запалена тенисистка е и си има още няколко трика, които открито и гордо обсъжда. Освен това притежава естествена грация — от онзи вид, който се придобива благодарение на пансион, години уроци по балет и майка, която те кара да ходиш с енциклопедия на главата.

С две думи, тя е всичко, от което се бои първата съпруга — фина и изискана, нищо общо с хубавката празноглава жена — и по тази причина аз полагам усилия да я ненавиждам заради майка си. Даян обаче прави задачата ми трудна, понеже в моите очи винаги е била мила и сериозна, може би защото никога не е имала деца. На всичкото отгоре се отнася много добре с Руби и Франк, като ги обсипва с подаръци, играе си с тях искрено и непринудено, което двете им баби никога не правят. Декс, който ще празнува Деня на благодарността с майка ми в Ню Йорк, е подозрителен към старанията на Даян, сигурен, че любезността й е по-скоро за да се представи в добра светлина пред баща ми и да засенчи майка ми, но ние с Рейчъл сме единодушни, че мотивите й не са от особено значение — и двете оценяваме резултата.

Но преди всичко Даян държи изкъсо баща ми и го прави щастлив. Дори когато тя се оплаква — което прави често, — той дава вид, че е готов с удоволствие да разреши проблема й, едва ли не вдъхновен от предизвикателството. Помня как веднъж Ейприл ме попита дали някога не съм се състезавала с нея, дали тя по някакъв начин не е накърнявала положението ми на „момичето на татко“. Докато не беше задала този въпрос, не съзнавах, че баща ми и аз сме били в такива взаимоотношения. Той беше добър баща, поставяше на първо място образованието ни, водеше ни на дълги ваканции в Европа, учеше ни как да пускаме хвърчило, да връзваме моряшки възли и да караме кола със скорости. Но никога не е изразявал по-специална привързаност и преданост, както например Ник към Руби. Имам чувството, че това по някакъв начин е било свързано с майка ми и с това, че още от малка бях на нейна страна. Той сякаш усещаше неодобрението ми, връзката ми с жената, на която той изменяше, още преди да разбера какво е намислил. Така че, казано накратко, бомбастичната поява на Даян на семейния фронт в действителност не промени кой знае какво между баща ми и мен.

Сега я наблюдавам как се пресяга за една от многото си чанти „Гойар“ с инициалите й на нея, изважда чифт продълговати очила с черешовочервена рамка, украсена с камъни, каквито само жена като Даян би притежавала. Слага ги, вглежда се в готварската книга, която също е извадила от чантата, и си тананика тихичко неопределена мелодия с изражение от рода на „не съм ли възхитителна“ — изражение, което тя подчертава още повече, когато баща ми надниква в кухнята и й намига.

— Дейвид, скъпи, ела тук — казва тя.

Той влиза, обгръща изотзад раменете й с ръце, а тя се обръща и го целува по бузата, след което отново връща вниманието си към тиквената супа с орехи.

В това време Кони се труди над пуйката, като я зашива със сръчността на селянка. В пълен контраст със суперженствения костюм с пола пръсканите обувки от крокодилска кожа на Даян, Кони е в панталони с ластик на талията, пуловер в есенни тонове, украсен с ръчно изработена брошка, и обувки с връзки, които или са ортопедични, или са опит да спечели конкурс за най-грозни обувки. Сигурна съм, че тя не одобрява готварската книга на Даян, тъй като е твърдо против разните там ненужни подправки или рецепти, особено за Деня на благодарността. В този смисъл — във всеки смисъл — тя е дълбоко консервативна, покорна съпруга, която се отнася с Ник, единственото й дете, като с божество. Тя всъщност го нарича дете чудо — понеже той се е появил на бял свят, след като лекарите й казали, че няма да може да има деца. Като се има предвид това и факта, че Ник е сбъднал и надминал всички родителски надежди за величие, още едно чудо е, че Кони и аз изобщо се разбираме. Но в повечето случаи тя се прави, че ме одобрява, макар да знам, че я убива мисълта, че не възпитавам децата в католическата вяра, или в каквато и да е вяра. Че баща ми е евреин (което ме прави половин еврейка, а внуците й — четвърт евреи). Че използвам сос за спагети от буркан. Че колкото и да обичам Ник, през повечето време не смятам, че той ми е свалил луната. В действителност единствения път, когато тя се е показвала искрено доволна от мен, беше, когато й казах, че напускам работа — иронична съпоставка с гледната точка на майка ми по въпроса.

С разранена от беленето ръка се залавям енергично да пълня голяма тенджера с вода, докато се вслушвам в двата паралелни разговора — единия за битката с рака на яйчниците, която води съседка на Кони, а другия на Даян за скорошното й пътуване по женски за спа процедури, със съвсем слаба тематична връзка между двата. Това е може би едно от малкото общи неща между Даян и Кони — и двете са големи бъбривки и неспирно говорят за хора, които никога не съм срещала, назовавайки ги с имена, сякаш ги познавам много добре. Това е дразнещо, но пък прави общуването с тях лесно — горе-долу единственото, което се иска, е да им задаваш от време на време по някой въпрос.

Следващите два часа преминават в същия дух, но шумът нараства, когато и децата нахлуват в кухнята с най-изнервящите си играчки. Тогава не устоявам на изкушението да опустоша няколко коктейла „Блъди Мери“ един след друг, което, между другото, е още едно общо нещо между Даян и Кони. И двете много си падат по чашката. И тъй, към четири часа, когато всички сме насядали около масата, поне трима от нас са вече на градус, вероятно и четирима, ако включим бащата на Ник, Брус, който е пресушил няколко рома с кола, но понеже никога не говори много, не му личи колко точно е изпил. Той седи намусен и след като Кони го смушква с лакът, се прекръства и започва бързо да казва обичайната си молитва: Благослови нас, Господи, и тези Твои дарове, които ние ще получим от Твоята щедрост чрез Исуса Христа, нашия Господ. Амин!

Всички промълвяваме Амин!, родителите на Ник се прекръстват отново, а Руби ги копира, като прави повече докосвания — жест, който, установявам развеселена, прилича повече на Звездата Давидова[2], отколкото на кръст.

— О! — възкликва баща ми, който се чувства еднакво неудобно и от религията, и от родителите на Ник. — Изглежда превъзходно! — той отправя похвалата към Даян, която засиява и си слага смешно малко количество картофено пюре, после подчертано отказва да си сипе от соса и го подава на бащата на Ник.

След това разговорът замира, като се изключат промърморвания за това колко страхотно изглежда всичко, колко хубаво ухае, както и обажданията на Руби и Франк, които нареждат какво не искат да им се слага в чиниите.

После, две минути след като сме почнали да се храним, Даян ме поглежда ужасена и казва:

— О, Тес! Знаеш ли какво забравихме?

Оглеждам масата, виждам, че нищо не липсва, дори с радост забелязвам, че този път не съм пропуснала да извадя кръглите хлебчета от подгряващото отделение на печката, както обикновено се случва.

— Свещи! — уточнява Даян. — Трябва да сложим свещи.

Ник ме стрелва с раздразнен поглед, който ме кара да почувствам за миг, че съм свързана с него. Сякаш сме в един отбор, участваме в една и съща шега.

— Аз ще ида да ги донеса — предлага той.

— Не, аз ще ги донеса — казвам, знаейки със сигурност, че той няма представа къде държим такива неща. Освен това съм наясно как се чувства Кони, когато мъжете й стават от масата по време на хранене по каквато и да е причина.

Отивам в кухнята, качвам се на ниското столче-стълба, за да взема от горната част на килера два калаени свещника с двете свещи, които запалихме за кратко на последния Свети Валентин. После отварям чекмеджето до фурната, където обикновено стоят кибритите. Няма нито един, което съответства на безпорядъка в дома ни напоследък. Затварям очи в опит да се сетя къде съм виждала пачка кибрити, едно от онези неща, като безопасни игли или кламери, които са пръснати навсякъде, докато не ти потрябват, и си спомням, че една вечер миналата седмица запалих свещ в спалнята ни. Изтичвам горе, отварям чекмеджето на нощното си шкафче и намирам кибрита там, където го бях оставила.

Останала без дъх от най-дългата поредица физически усилия, които правя от дни, сядам в края на леглото и погалвам кутийката кибрит, докато чета изписаното в розов красив шрифт посвещение: Аманда & Стив: Любовта господства.

Стив беше един от най-добрите приятели на Ник в медицинския факултет, сега е дерматолог в Лос Анджелис, а Аманда — манекенката, с която се запознал, когато тя отишла в кабинета му за обезкосмяване с лазер. „Любовта господства“ беше темата на хавайската им сватба — тридневна екстравагантност, на която двамата с Ник присъствахме, когато аз бях бременна от няколко месеца с Франк. Заключителната фраза беше изписана навсякъде: на картичките за спомен от събитието, на поканите и в уебсайта, както и върху платнените чанти, бутилките за вода и плажните хавлиени кърпи, които всеки гост получаваше при пристигането си в курорта. Великолепната декларация беше драсната дори върху един транспарант, закачен на самолет, който прелетя над плажа веднага щом младоженците си размениха клетвите. Помня как, докато гледаше нагоре, засенчил с ръка очите си, Ник със закачлива грубоватост прошепна: „Йо. Любовта господства, мъжки.“

Усмихнах му се, чувствайки се малко глуповато, задето за миг бях впечатлена от спектакъла, на който той открито се подиграваше, и в същото време бях горда, че нашата сватба беше съвсем различна от тази. Ник се беше съобразил с мене в общите ни планове, но твърдо бе настоял за по-скромна церемония и аз бях склонила, отчасти поради притеснението си от отменената си сватба по-рано и от всичките разноски от страна на гостите, и отчасти защото се убедих и повярвах, че една сватба трябва да бъде чувство между двама души, а не показност за пред другите. В резултат ние направихме малка церемония в Нюйоркската обществена библиотека, последвана от елегантна вечеря в италиански ресторант в Грамърси само за семействата и най-близките ни приятели. Беше вълшебна, романтична вечер и макар от време на време да ми се приискваше да бях облечена с малко по-пищна рокля и ние с Ник да бяхме танцували на сватбената си вечер, не съжалявам особено много за начина, по който избрахме да станат нещата.

Любовта господства, повтарям си мислено сега, като ставам бавно, събирам сили да сляза отново долу и си напомням, че трябва да съм благодарна за всичко. После, тъкмо когато излизам от спалнята ни, зървам блекберито на Ник върху нощното му шкафче и чувствам, че съм в капана на изкушението да направя нещо, което винаги съм си забранявала.

Казвам си, че съм смешна, че не искам да ставам параноичка, която подслушва, че няма причина да съм подозрителна. После в главата ми проехтява тихо гласче: Няма друга причина освен неговото отдръпване, дългите му работни часове, липсата ни на интимност. Тръсвам глава, за да разпръсна тези мисли. Ник не е съвършен, но не е лъжец. Той не е измамник.

И все пак тръгвам към телефона му, странно решена да се пресегна и да го докосна. Вземам го, преглеждам пощенската иконка и виждам, че има ново съобщение от район е код 617 — бостънски номер на мобилен телефон. Несъмнено е на колега, казвам си. Колега мъж. Работна ситуация, която не може да чака до утре — поне не според колега — обсебен хирург.

Кликвам с равни части гузност и страх и се зачитам:

„И аз мисля за теб. Съжалявам, че пропуснах обаждането ти. Ние ще си бъдем вкъщи около 7 часа, ако поискаш да опиташ отново. Дотогава, приятно прекарване на Деня на благодарността…

П.П.: Разбира се, че той не те мрази. Възможно ли е някой да те мрази?“

Взирам се в думите, опитвайки се да определя от кого ли може да са, кой не мрази Ник, уверявайки себе си, че зад тях стои логично, любезно обяснение, въпреки „мисля за теб“ в съобщението. И все пак главата ми почва да се върти, сърцето ми се разтуптява от тревожни предположения, от най-лоши сценарии.

Препрочитам текста още два пъти, чувайки женски глас, виждайки неясно очертание на лицето й, млада версия на Даян. Затварям очи, преглъщам паниката, надигаща се в гърлото ми, и си заповядвам да престана с тази лудост. После маркирам съобщението като непрочетено, оставям телефона обратно върху шкафчето и се връщам на масата със свещниците и кибрита в ръка.

— Ето ме! — усмихвам се сияйно, поставям свещите от двете страни на есенната украса и ги запалвам една по една, стараейки се ръцете ми да не треперят. После сядам и започвам да се храня в мълчание, освен когато напомням на децата да се държат прилично и от време на време поддържам брътвежите на Даян и Кони.

През цялото време преповтарям текста в главата си, като хвърлям скришом погледи към Ник и се питам дали някога бих могла да го намразя.

[1] Така съкратено наричат в САЩ Жаклин Кенеди след брака й с гръцкия корабен магнат Аристотел Онасис. — Бел.прев. ↑

[2] Шестоъгълник, използван като символ на юдаизма. — Бел.прев. ↑

Глава 24
Валъри

Тя и Чарли прекарват Деня на благодарността у Джейсън заедно с неговото гадже Ханк и с Розмари. Макар денят да е спокоен и неангажиращ, той все пак е нещо като изпитание и преминаване в следващ етап: Ханк е първият човек, с когото Чарли се среща извън семейството и болничния персонал. Ханк се справя със ситуацията безупречно и печели обичта на Валъри, защото всеки път поглежда Чарли в очите, и без да се церемони го разпитва за маската му, за операциите и физиотерапията, за предстоящото завръщане в училище.

Междувременно Валъри внимава да не остава насаме с брат си, пренебрегва продължителните му погледи и целенасочените подмятания, но по-късно той най-накрая успява да я приклещи в кухнята, докато другите вече си вземат по второ парче тиквен пай.

— Хайде, говори — казва той, поглеждайки крадешком вратата, за да опази личното й пространство дори от майка им.

— Не е каквото си мислиш — казва тя, все още развълнувана от текстовото съобщение, което е прочела в тоалетната непосредствено преди вечерята. То е от Ник — третото от него за деня, — в което пита дали Джейсън го мрази и пише, че мисли за нея. В отговор тя му написа, че също мисли за него — макар да е по-точно да се каже, че е обсебена. Тя е мечтала за него през цялата предишна нощ, а в този ден не е излизал от ума й нито за миг.

— Значи нямаш вземане-даване с доктора? — промърморва Джейсън.

— Не — заявява тя, а от мисълта за Ник й се подкосяват краката.

— Значи той редовно се отбива у вас? Късно вечер? Без предупреждение? Напръскан с одеколон? — продължава да реди въпросите Джейсън.

— Той не ползва одеколон — издава се тя, после бързо се опитва да замаже издайническия отговор, че е запозната с интимните навици на Ник, като изтъква, че никога не е имала доверие на мъже, които си слагат одеколон. — Лайън използваше одеколон.

— Аха! — възкликва той, сякаш това е убедително доказателство. Защо иначе тя ще сравнява един мъж с Лайън — любовта на живота й до момента? Което не казва много. И все пак…

— Няма за какво да ми ахакаш — заявява тя, точно когато Розмари влиза в кухнята.

— За какво си шушукате вие двамата? — пита тя, отваряйки хладилника.

— За нищо — отговарят те едновременно, явно криейки нещо.

Розмари поклаща глава, в знак, че не им вярва, но не я интересува, и тръгва обратно към дневната с кутия растителна сметана „Кул Уип“ и голяма лъжица за сервиране.

— Можете да продължите — подмята тя през рамо.

Джейсън това и прави, като променя тактиката и заговаря направо:

— Вал, кажи ми, става ли нещо между вас?

Тя замълчава и за част от секундата решава да не лъже.

— Да — признава накрая. — Но не… физически.

Сеща се за снощната си прегръдка с Ник, по-интимна от всеки друг момент в живота й, но смята, че продължава да говори истината. Най-общо.

— Влюбваш ли се в него?

Тя му се усмихва срамежливо, което казва много повече от думите.

Джейсън подсвирва с уста.

— Леле! Добре… Той е женен, нали?

Тя кимва.

— Разделен ли е с жена си?

— Не — отговаря тя така, както нарежда на клиентите си да отговарят — възможно най-кратко, без да издават допълнителна информация. — Поне аз не знам — добавя, приемайки обнадеждаващата мисъл, че това би могло да се случи.

— И?

— И нищо.

Разбира се, беше мислила хиляди пъти за жена му, за брака им. Беше се питала как ли изглежда. Каква е? Защо Ник се е влюбил в нея? И по-важното, защо я бе разлюбил? А може и да не я е разлюбил. Може би това е само между тях двамата, чувството, което споделят, неконтролируемата сила, събрала ги заедно, и нищо повече.

Валъри не знае кой сценарий предпочита — дали иска да бъде реакция на нещо, което вече се е провалило, или да бъде нещо, превзето с щурм, неочаквано, погазващо спокойното му съществуване с предложение за нещо повече. Нещо по-добро. Единственото, което тя знае със сигурност, е, че той не е от мъжете, които са го правили и преди. Готова е да заложи всичко на това.

Сега Валъри се придържа към фактите.

— Той е женен и има две деца… И лекува Чарли. Това като цяло е голям проблем — завършва тя кратко и ясно.

— Добре. Вече стигаме донякъде. Мислех, че може би си въобразявам.

— Не, не си въобразяваш. Много добре знам, че всичко в тази ситуация е нередно — прошепва тя примирено. — И имай предвид, че той също знае, че е нередно… Но…

— Но ти няма да престанеш да се виждаш с него — довършва мисълта й Джейсън с глас на брат, на най-добър приятел, на терапевт, на всички от този род, събрани накуп. — Нали?

— Не, няма — отговаря тя — Не мога.

Глава 25
Теса

Същата вечер, малко след като родителите на Ник са си тръгнали за вкъщи, а баща ми и Даян са поели към „Фифтийн Бийкън“, любимия им хотел в Бостън, в който отсядат винаги, когато идват тук, Ник надниква в банята на децата, докато ги събличам, за да ги топна във ваната.

— Излизам. Няма да се бавя — казва той.

— Защо? — питам и сърцето ми слиза в петите, когато поглеждам часовника и виждам, че наближава седем.

— За черешова кола.

Ник винаги е смятал, че черешовата кола облекчава главоболието — от което се оплакваше тази вечер, — повече отколкото парацетамола. И сигурно има главоболие. Силно се надявам да е така, надявам се да е пред прага на най-тежката мигрена.

— Ти искаш ли нещо?

— Не, благодаря — отговарям, пробвайки температурата на водата във ваната. Добавям още течен сапун и когато Руби влиза вътре, на повърхността се появява грозд мехурчета. След нея прехвърлям гърчещия се и кикотещ се Франк през ръба на ваната. Сядам на столчето стълба и наблюдавам как децата ми си играят, възхищавайки се на съвършените им розови телца — на коремчетата, на заоблените малки дупенца, на стройните им крайници. Когато Ник се обръща, за да излезе от банята, аз не отмествам поглед от децата, успокоявайки се мислено, че той никога няма да направи нещо, с което да навреди на семейството ни или да го изложи на опасност.

Но в мига, в който чувам гаражната врата да се отваря, се втурвам в спалнята и с натежало сърце се уверявам в онова, което вече подозирам: телефонът на Ник го няма на нощното шкафче. Казвам си, че е естествено да вземе телефона си дори когато излиза за малко, и въпреки това от ума ми не излиза образа на съпруга ми в колата, който бърза да набере телефонния номер на друга жена.

— Ник май има връзка — съобщавам на Кейт на другия ден, когато най-сетне се свързвам с нея след четвъртото си позвъняване. Седя на пода сред три купчини мръсно пране, макар че то трябваше да е разпределено на пет, ако не искам да претоваря пералнята. — Или поне натам вървят нещата.

Още щом думите излизат от устата ми, чувствам силно облекчение, сякаш съм се изправила пред страховете си и изричането им на висок глас ги прави по-неправдоподобни.

— Не е възможно — заявява Кейт, както и очаквах. Което, подсъзнателно, е истинската причина да се обадя първо на нея от всичките ми други близки: Рейчъл, Ейприл или майка ми, знаейки по някакъв начин, че Рейчъл и Декс ще се разтревожат много, Ейприл също вероятно щеше да разклати увереността ми, майка ми щеше да бъде прекалено груба. — Защо смяташ така?

Споделям всичките си доказателства: оставането до късно вечер в кабинета, текстовото съобщение и разходката за черешова кола, която продължи трийсет и осем минути.

— О, я престани, Тес. Безумно е да си вадиш такова заключение. Той може просто да е искал да излезе от къщи за няколко минути. Да изклинчи от съпружеските си задължения с малко време самота. Но това не говори за връзка.

— Ами съобщението? Изречението „мисля за теб…“

— Е, и какво? Той просто е мислил за някого… Но това не значи, че мисли да съблече някоя жена.

— Добре тогава, от кого може да е? — не отстъпвам аз, съзнавайки, че най-същественото нещо, което ме кара да се колебая — това, че Ник има много малко приятели и толкова рядко се запознава с нови хора, — в същото време ми вдъхва и увереност.

— Може да е от всекиго. Може да е от негова колежка, която се развежда и ще е сама в Деня на благодарността. Може да е от стара приятелка… от братовчедка. Може да е от майката или бащата на негов пациент. Или от бивша пациентка… В заключение: Ник не е от мъжете, които се забъркват в извънбрачни връзки.

— Според майка ми всички мъже се забъркват в извънбрачни връзки.

— Аз не вярвам в това. И ти недей да вярваш.

— Вече не знам в какво да вярвам.

— Тес, ти просто си изпаднала в лека депресия. В униние. Виж какво. Защо не дойдеш тук следващия уикенд? Ще повдигна духа ти, ще те изпратя у дома щастлива. Няма нищо, което малко време по женски да не може да излекува…

— Време да оставя Ник да има връзка ли? — подмятам шеговито този път. Предимно шеговито.

— Време да го оставиш да почувства, че му липсваш. Време да напомниш на себе си, че имаш най-добрия съпруг. Най-добрия брак. Най-добрия живот.

— Добре — отговарям неубедително, но обнадеждена. — Ще дойда в петък… късно следобед.

— Чудесно. Ще излезем някъде. Ще можеш да наблюдаваш как си намирам мъже в баровете… Ще ти покажа какво точно не ти липсва. Ще ти покажа колко ти е хубаво с твоя верен съпруг.

— А дотогава каква да бъде моята стратегия?

— Твоята стратегия? — въодушевява се тя; стратегиите са неин специалитет. — Ами като начало никакво подслушване. Минала съм по тоя път… Нищо няма да спечелиш.

— Добре — съгласявам се и притискам слушалката до ухото с рамото си, за да напълня пералнята с тъмни дрехи. Чифт червени боксерки в шотландско каре на Ник падат на пода в пералното помещение и докато ги вдигам, си казвам, че никой друг не е виждал това бельо освен мен. — Какво друго?

— Поспортувай. Медитирай. Яж здравословна храна. Спи повече. Изсветли си кичурите. Купи си нови дрехи — тя изрежда така, сякаш чете списък със съвети как да сме щастливи. — И преди всичко, не притискай Ник. Не се заяждай. Не обвинявай. Просто… бъди мила с него.

— Да му давам стимул, за да не ме мами ли?

— Не. Защото ти си сигурна, че не те мами.

Усмихвам се — първата истинска усмивка от дни насам, доволна, че споделих с Кейт, доволна, че скоро ще я видя, доволна, че съм се омъжила за човек, който е спечелил доверието на най-добрата ми приятелка.

Глава 26
Валъри

Вечерта преди първия ден, в който Чарли ще тръгне отново на училище, Ник се отбива да му пожелае успех, но се застоява и започва да приготвя вечерята, обявявайки се за майстор на бургерите, докато сплесква кюфтетата, а после ги реди върху скарата „Джордж Форман“. Въпреки че Валъри е разменила десетки обаждания и текстови съобщения с Ник, сега за пръв път от Деня на благодарността го вижда лично, затова е замаяна, че е до него — единственото нещо, което би могло да успокои нервността й, породена от завръщането на Чарли в училище.

Сега тя наблюдава сина си, който, докато си играе с фигурките от „Междузвездни войни“ върху кухненската маса, пита Ник за маската си, оставена до него.

— Трябва ли да съм с нея? В училище?

— Да, приятел. Особено в гимнастическия салон и в междучасията… Може да я сваляш от време на време, ако те притеснява, изпотява или те засърби, но е за предпочитане да бъдеш с нея.

Чарли смръщва чело, сякаш обмисля казаното, преди да попита:

— А как изглеждам по-добре — с маската или без нея?

Валъри и Ник се споглеждат разтревожено.

— И в двата случая изглеждаш страхотно — казва Валъри.

— Така е — потвърждава и Ник. — Кожата ти заздравява чудесно… но маската ти е направо много яка.

Чарли се усмихва, когато Ник прехвърля бургерите върху три разрязани хлебчета, видът на които изпълва Валъри с радост.

— Да. Спокойно можеш да кажеш на приятелчетата си, че си имперски щурмовак.

Ник кимва.

— И че познаваш Дарт Вейдър.

— Наистина ли? — пита детето, поглеждайки очаквателно майка си.

— Да — отговаря тя категорично, мислейки си, че ще казва „да“ почти на всичко тази вечер, че те са спечелили правото да правят каквото си поискат. В сърцето си знае, че нещата не стават така. Че нещастието не ти дава правото да не зачиташ другите, да пренебрегваш правилата, да говориш лъжи и полуистини.

Все още разсъждавайки над това, тя занася две от трите чинии на масата, а Ник, следван по петите от Чарли, занася третата. Тримата сядат край малката кръгла кухненска маса, цялата във вдлъбнатини и драсканици с неизменния маркер от художествените проекти на Чарли, в пълен контраст на фините ленени салфетки и подложки за хранене в синьо и жълто, които Джейсън й беше донесъл от пътуването си в Прованс миналото лято заедно с гаджето си Ханк.

— Радваме се, че си тук — прошепва Валъри на Ник, нейният начин да му благодари. Тя свежда поглед към салфетката си в скута си, докато Чарли изрича по-официална благословия, като се прекръства преди и след нея, точно както го е учила баба му.

Ник се присъединява към ритуала с думите:

— Чувствам се, сякаш съм в дома на майка ми.

— Това добре ли е?

— О, да. Само дето ти не приличаш на майка ми…

Те се усмихват един на друг, после подхващат неангажиращи теми, докато похапват бургери, пържени картофки и зелен фасул. Разговарят за очаквания силен снеговалеж в средата на седмицата. За Коледа, която е съвсем скоро. За желанието на Чарли да има куче, пред което Валъри чувства, че ще отстъпи. През цялото време тя прави всичко възможно да отпъди мисълта за другите две деца, които в момента вечерят с майка си.

След като се нахранват, тримата заедно раздигат масата, изплакват чиниите и зареждат съдомиялната машина, смеят се. После Ник най-неочаквано им казва, че трябва да тръгва. Валъри наблюдава как той кляка, за да даде подарък на Чарли — златна монета за късмет — и си мисли, че така е дори по-добре, отколкото да продължат започнатото преди три вечери. Тя обича да бъде сама с него, но още повече обича да го гледа с Чарли.

— Тя беше моя… когато бях малък — споделя Ник. — Искам сега да е твоя.

Чарли кима сериозно, после взема подаръка, лицето му светва и изглежда здраво и красиво като никога досега. Тя за малко да го подсети да каже „благодаря“ — нейната инстинктивна реакция всеки път, когато Чарли получи подарък, но сега замълчава, не иска да прекъсва тяхната близост, сигурна, че усмивката на Чарли казва всичко.

— Бръкни в джоба си и я докосни, ако се разтревожиш за нещо — продължава Ник, после пъхва късче хартия в другата ръка на сина й. — И запомни този номер. Когато имаш нужда да се свържеш с мен по каквато и да е причина, обади ми се, по всяко време.

Чарли кимва искрено, свежда поглед към листчето и зашепва тихичко номера, докато тя изпраща Ник към вратата.

— Благодаря ти — казва му, когато стигат там и ръката й е върху дръжката. Благодари му за бургерите, за монетата, за номера в ръката на сина й. Но преди всичко за това, че им посвети тази вечер.

Той клати глава, сякаш да й каже, че сам е пожелал да направи всичко това и че тя няма за какво да му е благодарна. После поглежда към Чарли и като вижда, че той не ги гледа, обгръща лицето й с дланите си и я целува нежно по устните. Това не е първата целувка, която си е представяла толкова пъти — по-скоро сладка, отколкото страстна, но по гърба я побиват ледени тръпки и коленете й омекват.

— Късмет утре! — прошепва той.

Тя се усмихва, обзета от чувството, че от дълго време насам късметът отново е на нейна страна.

На другата сутрин тя става призори. Взема си душ, отива в кухнята и започва да пържи филийки за първия ден от завръщането на Чарли в училище и първия ден, в който тя официално се връща на работа. Подрежда всички необходими съставки върху плота: четири резена козунак, яйца, мляко, канела, пудра захар и сироп. Дори прясно нарязани ягоди. Взема малка купа, тел за разбиване и спрей против залепване. Чувства се едновременно нервна и спокойна, като пред голямо дело, когато знае, че е направила всичко възможно, за да се подготви, но въпреки това се безпокои за нещата, които не са в нейна власт. Стяга колана на мъхестия си бял халат и затътря крака към термостата, за да увеличи температурата в кухнята, защото иска на Чарли да му е топло, когато слезе да закуси. Просто иска всичко да е наред в тази важна сутрин. После се връща при печката, смесва съставките за панировката и докато пръска тигана със спрея, през ума й минават обезпокоителни картини: как Чарли пада от катерушките и съдира новата си кожа. Как му се подиграват за маската или, по-лошо, как му се подиграват, ако реши да я свали.

Тя затваря очи и си припомня онова, което Ник й повтаря от дни насам — че няма да се случи нищо лошо. Че тя е направила всичко възможно, за да се подготви за този ден: телефонирала е на директора, на училищната медицинска сестра, на възпитателя и на класната ръководителка на Чарли, за да ги уведоми, че Чарли се връща на училище, че тя ще го доведе и ще влезе с него, а няма да го пусне сам да слезе от колата, както обикновено, че иска да бъде уведомена още при първото загатване за проблем, бил той емоционален или физически.

— Пържени филийки! — чува как Чарли възкликва зад нея. Изненадана, че се е събудил сам и няма нужда да го дърпа, за да стане от леглото, както обикновено, тя се обръща и го вижда по пижама, бос, с маската си в едната ръка и златната монета в другата. И се усмихва. Тя също му се усмихва и мислено се помолва това негово настроение да се задържи през целия ден.

И наистина, цяла сутрин той не показва никакви признаци на тревога или страх, докато двамата вършат обичайните неща: закуска, обличане, миене на зъбите, сресване, после — в колата, където на път за училище слушат диска с успокояваща музика, която Ник му е записал миналата седмица.

След като пристигат на паркинга, Чарли бързо и безмълвно слага маската си, а Валъри се колебае дали да му каже нещо. Нещо от особено значение или поне нещо успокояващо. Вместо това тя следва неговия пример, като се прави, че всичко е както обикновено, заобикаля до неговата страна на колата, отваря му вратата и едва се сдържа да не му помогне да откопчае предпазния колан или да му подаде ръка.

Двамата влизат през главния вход, където няколко по-големи деца — Валъри предполага, че са от четвърти или пети клас, — вдигат глави и се зазяпват в Чарли. Хубаво момиченце с дълга руса коса на конска опашка прочиства гърлото си и изрича: „Здрасти, Чарли“ така, сякаш знае не само кой е той, но и цялата му история до най-малката подробност.

Чарли прошепва едва чуто „здрасти“, притиска се по-близо до Валъри и я хваща за ръката. Валъри чувства, че се напряга, но когато поглежда надолу, вижда, че синът й се усмихва. Че е добре. Че е радостен, задето е отново на училище. И че е по-смел от нея.

След няколко минути и размени на „здравей — здрасти“, те влизат в класната му стая, където две учителки и десетина негови съученици се струпват сърдечно и ентусиазирано около него. Единствено Грейсън остава в ъгъла до клетката с хамстера, с изражение, което тя не може да определи, изражение на дете, неволно дочуло прекалено много разговори между възрастни.

Тя се застоява възможно най-дълго, хвърляйки от време на време погледи към Грейсън, докато класната ръководителка на Чарли, Марта, напомняща мила бабка, не примигва с лампата — сигнал, че е време децата да заемат местата си. Валъри се поколебава, после се навежда да целуне Чарли за довиждане и прошепва в ухото му:

— Бъди добър с Грейсън днес.

— Защо? — поглежда я той с искри на смущение в очите.

— Защото ти е приятел — отговаря тя простичко.

— А ти още ли си бясна на майка му?

Думите му я блъсват като вълна от шок и срам, изумена от това как е разбрал такова нещо, кой разговор е подочул, какво друго е научил през последните няколко седмици, без тя да разбере.

— Не, не съм бясна на майка му — излъгва го тя. — А и на мен Грейсън много ми харесва.

Чарли вдига ръка, за да нагласи маската си, осмисляйки чутото, и кимва.

— Добре, миличък — казва тя и гърлото й се свива, както в деня, когато Чарли за първи път прекрачи прага на забавачката, но този път по съвсем други причини. — И бъди внима…

— Ще бъда внимателен, мамо — прекъсва я той. — Не се безпокой… Всичко ще бъде наред.

После се обръща и тръгва към края на килима, където сяда с кръстосани крака, изправен гръб и ръце, събрани в скута му — здравата върху пострадалата.

Глава 27
Теса

Не знам защо изчаках до вторник вечерта, за да кажа на Ник, че заминавам за Ню Йорк, нито защо ме изпълва такава тревога, че не мога да го погледна в очите, затова съсредоточено разрязвам плика със сметката за нашата карта „Американ експрес“, току-що пристигнала с пощата. Тъжен е денят, в който предпочиташ да гледаш извлечение от кредитна карта, вместо лицето на съпруга си, заключавам мислено, преди да подметна възможно най-нехайно:

— Реших този уикенд да замина за Ню Йорк.

— Този уикенд? — пита той озадачен.

— Да — отговарям, като споменавам бегло разноските, изненадвайки се за сетен път за това колко бързо се трупат, дори когато се опитваш да не харчиш.

— В смисъл, този петък?

— В смисъл, този петък — потвърждавам, като го поглеждам косо и се чувствам някак окуражена от смутеното му изражение. И удовлетворена, че като никога аз съм тази, която го изненадва, че аз съм тази, която му казва какъв е моят график.

— Виж ти! Благодаря, че ме уведоми — подмята той с добродушен сарказъм.

Наежвам се по-скоро от сарказма, отколкото от усмивката му и се сещам за многото пъти, когато той не ме е уведомявал за нищо, дори неочаквано е променял плановете ни, отменял ги е или ме е изоставял посред вечеря или през уикенда. Но следвайки съвета на Кейт, внимавам да не предизвикам спор и казвам с престорено деликатен съпружески тон:

— Знам, че решението ми е ненадейно… Но аз наистина имам нужда да сменя малко обстановката. Ти няма да си на повикване тогава, нали?

Той потвърждава с глава и очите ни се срещат, двамата си разменяме скептични погледи. Изведнъж осъзнавам, че това ще е първият път, когато той ще остане сам с децата за през нощта. За първи път.

— Значи, всичко ще е наред, нали?

— Разбира се — отговаря той с неохота.

— Чудесно — казвам весело. — Благодаря за разбирането.

Той кима, после пита:

— У Кейт ли ще отседнеш?… Или у Декс и Рейчъл?

— У Кейт.

Радвам се за този въпрос, тъй като мога да допълня:

— Положително ще се видя с брат си и Рейчъл. Но честно казано, повече съм навита да пийна нещо в някое заведение. Да изпусна парата така, както само Кейт го може.

В превод: Да се върна в моминското си състояние, в жената, от която ти не сваляше ръце, в момичето, заради което всяка вечер бързаше да си тръгнеш от болницата.

Ник кимва, после взема извлечението от „Американ експрес“ и очите му се разширяват, както всеки път, когато преглежда сметките ни.

— По дяволите! — клати глава той. — Просто гледай да не пазаруваш…

— Късно е — отговарям и посочвам рекламната торбичка от „Сакс“ в коридора, а после допълнително го предизвиквам. — Трябваше да си купя обувки, за да отида в…

Той ме прекъсва и извърта очи нагоре.

— О, ясно! Сигурно никой от трийсетте чифта, които вече имаш, няма да е подходящ за едно излизане по женски…

На свой ред и аз извъртам очи нагоре и чувствам как усмивката ми се разтяга и свива, като се сещам за дрешника на Кейт. И този на Ейприл. И дори на Рейчъл — ограничен според стандарта на съпругите на манхатънските банкери, но пак по-богат от моя. За контраста между техните купища бижута, сатенени тоалети и черни кожени маркови обувки с невъзможно високи токчета и моята малобройна, предимно практична колекция.

— Нямаш представа какво значи много обувки — казвам с отбранителна нотка в гласа. — Сериозно говоря. Моят гардероб е съвсем скромен.

— Скромен? Наистина ли? — повдига той вежда.

— Е, в сравнение с този на някоя сомалийска селянка, не… Но в тази връзка — и посочвам в полукръг към съседите ни, които харчат на поразия. — Аз не съм от жените, които непрекъснато пазаруват… Знаеш ли, Ник, трябва да се радваш, че се ожени за мен. Защото едва ли би смогнал да издържиш на другия тип жени.

Стаявам дъх, в очакване той да омекне, да се усмихне искрено, да ме погали където и да е и да каже нещо в смисъл Разбира се, че се радвам, че се ожених за теб.

Вместо това обаче лицето му става сериозно, той оставя сметката и взема каталога „Барнис“, от който, между другото, никога не съм поръчвала, и пита:

— Според теб късно ли е да наемем бавачка? За този уикенд? Може да ми се прииска да ида да изпия някоя и друга бира…

— С кого? — питам и на мига съжалявам, затова се опитвам да замажа положението с невинна усмивка.

Изглежда, че това проработва, макар той да продължава да мълчи така, че сърцето ми се свива. Гледам го, знаейки, че ще преповтарям в ума си тази секунда мълчание и празния израз на лицето му, така както ще преповтарям пелтечещия му отговор:

— О! Ами… не… не зная. Може би сам…

Гласът му затихва, а аз нервно запълвам неловката празнина.

— Ще се обадя на Каролин да видя дали е свободна — в ума ми изскача думата упълномощител.

После се обръщам и занасям новите си обувки на горния етаж, мислейки си, че ако съпругът ми е на ръба да ми изневери, поне не го бива много в това.

В четвъртък сутринта Ейприл ме убеждава да заема мястото на нейната партньорка на двойки, която лежи вкъщи със стомашно разстройство, за тренировъчна игра срещу Роуми и дългогодишната й партньорка Мери Катрин, известна в тенис средите като МК (Майстора на Корта)[1], защото често крещи „Време за забивка“, преди да бие сервис, който противниците й не могат да отиграят. С две думи, трите жени вземат тениса много на сериозно и съм сигурна, че уменията ми от гимназиалния тенис отбор няма да бъдат на нивото на тяхното ревностно отдаване на играта по десет часа седмично. Сигурността ми се увеличава, когато виждам Роуми и МК да излизат важно-важно на открития тенис корт в „Дедхам Голф & Поло“ със сериозни, гримирани, решителни лица и съвършено съчетани екипи, чак до лентите за китките и маратонките им — Роуми в светлосиньо, а МК — в лавандулово.

— Здравейте, дами! — казва МК с дрезгавия си глас. Тя сваля якето си за загрявка и разтърсва ръцете си, от което бицепсите й изпъкват като на олимпийските плувкини.

— Извинявайте, че закъсняхме — добавя Роуми, като прибира късата си руса коса в топчеста конска опашка, после разтяга подколенните си сухожилия. — Кошмарна сутрин. Грейсън отново се разхленчи на път за училище. Декораторката ми пристигна с половин час закъснение с отвратителни мостри. Аз пък разлях лакочистителя си върху чисто новата постелка в банята. Знаех си, че не трябваше сама да си правя маникюра!

— О, мила! Колко ужасно — казва Ейприл, променяйки тона си, както винаги, когато е край Роуми. Сякаш иска да я впечатли или да спечели одобрението й, което аз намирам за странно, предвид факта, че Ейприл изглежда по-умна и по-интересна от приятелката си.

— Ейприл ми каза, че си била чудесна тенисистка, Теса — обръща се към мен МК. Тя е матриархът и капитанът на техния отбор и очевидно търси ново попълнение за пролетта. С други думи, днес явно съм на „прослушване“. — Играла си в колежа, нали?

— Не! — отговарям, ужасена, че съм представена погрешно.

— Напротив, там игра — възразява Ейприл, прекарвайки ръка по новозатегнатия кордаж на ракетата си, а после отваря кутия с топки.

— Не, не там. Играх в гимназията. И не съм хващала ракета от години, докато не напуснах работа миналата година — внасям поправка аз и намалявам очакванията на всички, включително и собствените си. И все пак у мен се надига изненадващо усещане за състезателност, нещо, което не съм изпитвала от много дълго време. Днес искам да се представя добре. Налага се да се представя добре. Или поне компетентно.

През следващите няколко минути ние четирите се впускаме в общи приказки и загряваме. Докато тупкаме топката в земята, аз си повтарям съвета на инструктора от последния урок — да движа непрекъснато краката си, да държа здраво ракетата и да се приближа до мрежата при второто отиграване на сервиса. Но още щом започваме играта, цялата ми компетентност се стопява и благодарение на неспособността ми да бия сервис или да спечеля точка, като върна удара, ние с Ейприл бързо губим с нула на три.

— Съжалявам — смънквам след едно особено непохватно отиграване, една лесна топка, с която съм улучила мрежата. Говоря предимно на Ейприл, но също и на Роуми и МК, понеже знам, че с нищо не помагам уменията им да изпъкнат или да играят по-добре.

— Не се притеснявай! — извиква Роуми, задъхана съвсем леко, без никаква промяна в грима й. — Справяш се чудесно.

Тонът й е наставнически, но поощрителен.

Междувременно аз дишам тежко и избърсвам лицето си с хавлиена кърпа, после отпивам от шишето си с вода и се връщам на корта с нова решителност.

За щастие от този момент играта ми като че ли се подобрява и дори спечелвам няколко точки, но след още трийсет минути все още сме изправени пред мач пойнт, което МК обявява като с микрофон на централния корт на „Уимбълдън“.

Изведнъж ме обзема огромна нервност, сякаш следващата точка може да промени живота ми. Хващайки ракетата си в изходно положение, наблюдавам как МК застава с върховете на маратонките си зад крайната линия, тупва топката три пъти в земята и вперва в мен поглед, който може да се определи или като концентрация преди сервиране, или като очевиден опит да ме сплаши.

— Сервирай вече — чувам да казва Ейприл, когато МК най-накрая подхвърля топката във въздуха, като същевременно извива ракетата си над главата и бие сечена топка със сумтене, наподобяващо Моника Селеш[2].

Топката профучава над мрежата, завърта се косо и минава извън страничната линия в далечния ъгъл за сервиране, като ме изкарва извън корта. Забелязвам въртенето и ъгъла, като се разтеглям в тенис версия на йога позата Воин-3, изпъвам ръка докрай и завъртам китката си. Рамката на ракетата ми едва докосва топката, но въпреки това успявам да отвърна с дълбок форхенд. Със задоволство наблюдавам как високо изпратената топка се спуска към Роуми, която се провиква: „Моя е! Моя е!“ — съществена инструкция, когато играе с МК.

Роуми удря над глава точно в средата.

— Ти си! — извиква Ейприл, когато аз отново се пресягам да поема топката, този път с непохватен бекхенд, който обаче успява някак да прехвърли топката от другата страна на мрежата.

МК праща обратно удар от въздуха към Ейприл, която също й връща с форхенд. Сърцето ми се разтуптява, когато с половин воле Роуми изпраща топката отново към мен и аз я връщам с късметлийски удар много навътре в полето за сервис на МК.

И така нататък, и така нататък, до кулминацията на разиграването: драматична размяна на удари близо до мрежата и най-накрая завършва, когато МК поема топката и я забива силно в мене.

Време за забивка.

— Гейм, сет, мач! — провиква се тя ликуващо.

Усмихвам се насила, докато всички тръгваме към страничните линии, където отпиваме от шишетата си с вода и предъвкваме последната точка — или поне МК я предъвква. После тя се обръща към мене и споменава, че си търсят нов член на отбора.

— Интересува ли те? — пита ме тя, а Ейприл грейва от гордост за последния си проект — да ме превърне в една от най-блестящите жени на Уелзли.

— Да-а — отговарям, като си мисля, че бих могла да свикна с този живот, мисъл, която се задържа в главата ми и след като си вземаме душ и сядаме да обядваме в барчето, като пийваме протеинови шейкове и се впускаме в женски разговор. Говорим за обувки и бижута, за ботокс и пластична хирургия, за диети и фитнес режими (или липсата на такива), за нашите дойки, бавачки и икономки. Разговорът като цяло е повърхностен и безсмислен, но аз се наслаждавам на всяка минута от него, на абсолютното бягство от действителността, близко до това да разгърнеш клюкарско списание. С известно смущение признавам в себе си, че ми харесва и чувството да принадлежа към тях, към тяхната елитна група. Идва ми на ум, че не съм имала истински кръг от приятелки, откакто двете с Кейт се записахме в университетския женски клуб, може би защото повече предпочитам приятелства поединично, но по-вероятно, защото вече имам семейство. Мисля си още, че Ник ще ми се присмее, ако чуе сбит преразказ на нашия разговор, което на свой ред ме кара да заема отбранителна позиция и ме изпълва с негодувание.

Може би по тази причина запазвам пълно спокойствие, когато Роуми най-накрая повдига въпроса за Чарли.

— Чарли Андерсън отново е тръгнал на училище — въодушевено известява тя и отпива от манговия си шейк.

— Това е страхотна новина! — възкликва Ейприл с неестествено висок глас.

Измърморвам нещо неопределено в подкрепа на това мнение — моят начин да дам на Роуми възможност да каже нещо повече.

— Да, така е — въздиша дълбоко Роуми.

— Кажи им за Грейсън — подканва я МК.

Роуми се прави, че не иска, като поклаща глава и свежда поглед към масата.

— Не ми се ще да поставям Теса в неудобно положение — казва тя.

— Няма нищо — насърчавам я искрено. — А и каквото и да кажеш, ще си остане между нас.

Тя ме поглежда с лека усмивка на благодарност.

— Грейсън никак не се чувства добре в училище. Все още е в посттравматичен стресов синдром и ми се струва, че появата на Чарли му възвърна много лоши спомени.

— Сигурно му е много трудно — отбелязвам с истинско съчувствие.

— А на всичкото отгоре — продължава Роуми, — Чарли не се отнася добре с Грейсън.

— Наистина ли? — изненадана съм да го чуя и въпреки това имам известни резерви по отношение на източника.

— Е, не в смисъл че го тормози. Просто го избягва. Те вече не са толкова близки, както преди…

Кимвам и се замислям за класа на Руби, за това, че женската злоба вече се забелязва, динамиката на популярността се измества всяка седмица, когато момиченцата сменят тайния си вот за статуса на четиригодишната „царица на кошера“ и съответно се прегрупират. Засега Руби успява да се задържи някъде по средата — да не е нито плячка, нито хищник. Там, където винаги съм успявала да се задържа и аз, и където, надявам се, тя ще продължи да стои.

— Може би той е просто плах — казвам. — Или се стеснява.

— Може би — съгласява се Роуми. — Защото носи маска, нали знаеш.

Поклащам глава и отговарям:

— Не. Ние с Ник не сме обсъждали случая.

— Във всеки случай връщането на Чарли влияе зле на Грейсън… Вероятно се чувства малко виновен, тъй като се случи на неговия празник.

— Не бива да се чувства виновен — казвам, което е самата истина.

— Както и ти — обръща се Ейприл към Роуми.

Кимвам, макар да не съм сигурна, че искам да задълбавам в разбора.

— Срещала ли си я отново? Валъри Андерсън? — пита МК. — Откакто я видя в болницата?

— Не. За щастие — Роуми прехапва долната си устна и като че ли потъва в мисли. После поклаща глава. — Просто не мога да я разбера тази жена.

— Нито пък аз — добавя Ейприл.

Изведнъж лицето на Роуми светва, когато се обръща към мене.

— Ейприл каза ли ти, че срещнахме очарователния ти съпруг в болницата? Голям сладур.

Кимвам и се усмихвам с облекчение, че няма да се налага да се включа в разговора за отговорността и съответно вина на Роуми.

— Много харесвам мъже в операционно облекло — казва тя.

— Да-а. И аз изпитвах същото — влагам цинизъм в гласа си.

— И какво стана? — интересува се усмихната Роуми.

— Ами, омъжих се за него — разсмивам се, но полушеговито.

— О, да, точно така — вметва Ейприл и се обръща към Роуми. — Теса има съвършен брак. Те никога не се карат. А и сега той ще се грижи за децата, за да може тя да отиде в Ню Йорк и да се забавлява.

— Нима може да се оправя сам с децата? — изумява се Роуми.

Понечвам да й кажа, че съм накарала Каролин да поеме промеждутъка между тръгването ми утре следобед и връщането на Ник от работа, както и че съм му дала почивка през този уикенд, но Ейприл ме изпреварва с възторжен отговор.

— Той се справя чудесно с децата. Това е най-добрият баща. Казвам ви — бракът им е съвършен.

Поглеждам я и се чудя защо й е да ме превъзнася толкова — мен, децата ми, играта ми на тенис, а сега и брака ми. Оценявам го, но оставам с чувството, че се старае прекалено да компенсира нещо, може би факта, че аз не успявам да създам веднага такова страхотно първо впечатление. Но пък ми е приятно да знам, че Ник успява. В операционното си облекло.

Роуми и МК ме поглеждат замислено и това ме кара да се чувствам като измамницата Джун Клийвър[3], защото се сещам на какво прилича къщата ми през последните няколко седмици.

— Никой брак не е съвършен — отбелязвам.

МК отривисто поклаща глава.

— Да, никой — потвърждава тя, като че ли говори от огромен опит.

Всички се умълчаваме, сякаш се замисляме за взаимоотношенията си, после Роуми заговаря:

— Като стана дума… разбрахте ли за Тина и Тод?

— Не искам и да чувам — казва Ейприл и си запушва ушите.

Роуми помълчава театрално, после прошепва:

— С момиче на повикване.

— Боже мой! Занасяш ме — възкликва Ейприл. — Той изглежда такъв хрисим човек. За бога, та нали служи в църквата.

— Да-а. Но кой знае, може и да краде от дискоса.

МК пита дали това се е случило само веднъж, а Роуми се обръща към нея и изстрелва:

— Има ли значение?

— Вероятно не — отговаря тя и допива шейка си с една последна дълга глътка.

— Но ако трябва да съм точна, не. Не е било само веднъж. Оказва се, че го е правел от години. Също като онзи губернатор… как му беше името… от Ню Йорк?

— Елиът Спицър — обаждам се и си спомням колко завладяна бях от този скандал с проститутки, и по-специално от жена му Силда. Как се удивлявах, когато тя застана зад него на подиума с подути и зачервени очи, напълно сразена и опозорена, докато той си признаваше, и каза по националната телевизия, че подава оставката си. Един вид тя го подкрепяше. Запитах се колко ли дълго е мислила какво да си облече онази сутрин. Дали бе проверявала в Google въпросната проститутка, дали е разглеждала снимките онлайн или в таблоидите. Какво ли е казала на приятелките си. На трите си дъщери. На майка си. На него.

— Поне няма да се наложи Тина да се изправи пред нацията — вметвам. — Представяте ли си?

— Не — обажда се Роуми. — Не е за вярване, че на тия жени не им е неудобно да се показват по телевизията.

— Така е — подкрепя я Ейприл. — Аз направо бих умряла.

МК и Роуми също промърморват своите аргументи, а после всички ме поглеждат в очакване и на моето мнение по въпроса, като не ми дават друг избор, освен да се съглася напълно с тях. Което е и самата истина. Така мисля.

— Кое ще ви е по-тежко да простите, секс с проститутка или любовна връзка? — пита Ейприл, четейки мислите ми.

МК се изкикотва.

— Все едно да питаш „обгорен до смърт или удавен“? — и мигом се обръща към Роуми. — Извинявай, мила. Лош избор на думи. По дяволите! Все ще направя някой гаф…

Роуми поклаща сериозно глава и потупва МК по ръката.

— Няма нищо, мила. Знам какво искаше да кажеш — после започва да си играе с диамантения си пръстен, като го завърта два пъти. — Никога няма да простя на Даниел, ако преспи с проститутка. Това е толкова вулгарно. Не бих простила нещо толкова гадно. Предпочитам да се влюби в някоя.

— Сериозно? — изненадва се МК. — Аз пък мисля, че ще мога да превъзмогна физическия акт… може би не с проститутка, а чисто физически акт за една нощ… Ако обаче Рик наистина обикне някоя… това ще е нещо друго.

Ейприл изглежда замислена, после се обръща към мене:

— А теб, Тес, кое ще те притесни повече? Луд секс или любов?

Обмислям въпроса за секунда и отговарям:

— Зависи.

— От какво? — пита Роуми.

— От това дали ще прави луд секс с жената, която обича.

И трите прихват, а аз се сещам за текстовото съобщение до Ник и стомахът ми се свива болезнено, надявайки се никога да не разбера какво бих направила в някой от споменатите варианти.

[1] Игра на думи. На английски съкращението МС (Master of Court) означава и Master of Ceremonies — церемониалмайстор, водещият на различни официални и неофициални събития. — Бел.ред. ↑

[2] Известна тенисистка, род. в Нови сад на 02.12.1973 г. — Бел.прев. ↑

[3] Героиня от американска телевизионна комедия. — Бел.прев. ↑

Глава 28
Валъри

Чарли Андерсън има пурпурна извънземна мутра.

Валъри знае, че тези думи ще се врежат в съзнанието му завинаги, ще бъдат част от неговата незаличима житейска история, наред със Съмър Търнър, момиченцето, което го убедило да свали маската си и да покаже белезите си точно преди да направи жестокото си изказване, което накарало три деца, между които и Грейсън, да прихнат.

Случи се в петъка на първата седмица от завръщането на Чарли в училище, когато Валъри най-сетне се беше изпълнила с оптимизъм. Не напълно свободна вътрешно, но вече извън опасната зона. Току-що беше постигнала успех в искане до съда да се произнесе за издаване на съдебно решение по съкратената процедура пред известен съдия женомразец и си тръгваше от съда с подновено самочувствие, съпътстващо успеха и усещането, че си добър в нещо. „Животът се нормализира“, помисли си тя, когато бръкна в чантата за ключовете си и провери мобилния си телефон — имаше четири обаждания, две от Ник, две от училището. Беше изключила телефона си само за един час, както изискваха правилата в съда, и макар да й беше минало през ума, че нещо би могло да се случи в този кратък промеждутък, не вярваше да се случи. Представяйки си нова злополука и знаейки, че може да получи сведения от Ник по-бързо, отколкото от мрежата от секретарки в училището, тя бързо се качи в колата и набра номера му, подготвяйки се да чуе медицинското му становище.

— Ей, здрасти! — отговаря Ник по начин, от който Валъри се убеждава, че обажданията наистина са били във връзка с Чарли и че нещо наистина се е случило, но то не е било ужасяващо, както се бе опасявала.

Усеща, че паниката й малко намалява и пита:

— Чарли добре ли е?

— Да, добре е.

— Нали не се е наранил?

— Не… Физически, не… Но е имал неприятности — отговаря спокойно Ник. — От училището се опитали да се обадят първо на теб…

— Разбрах. Бях в съда — залива я чувство на вина не само защото не е била на разположение, ами и за това, че я е било грижа повече за работата, колкото и за кратко да е било.

— Ти ли спечели? — пита Ник.

— Да-а.

— Поздравления.

— Ник, какво се е случило?

— Станало е… на детската площадка.

Сърцето на Валъри слиза в петите й, когато той продължава:

— Едно момиченце там му се подиграло. Няколко деца избухнали в смях. Чарли се вбесил и я бутнал от катерушката. Тя малко се ожулила. Сега и двамата са в кабинета на директора.

— Ти къде си?

— С Чарли съм. Излязох от кабинета за секунда, за да отговоря на обаждането ти… Когато секретарката ти казала на директора, че си в съдебната зала, Чарли дал моя телефонен номер. Той беше доста разстроен от това как са го нарекли и от това, че си е навлякъл беля.

— Плаче ли? — попита тя и почувства, че сърцето й се къса.

— Вече не… Успокои се… Ще се оправи.

— Съжалявам — каза Валъри, изненадана, че Чарли не се е обадил първо на Джейсън или на майка й. — Знам колко си зает…

— Моля те, няма за какво да съжаляваш. Радвам се, че той се обади на мен… Радвам се, че успях да дойда.

— Аз също. — Тя натиска педала за газта, изпълнена с неопределеното усещане за дежа вю[1]. — Идвам веднага.

— Не бързай. Бъди внимателна. Аз съм тук.

— Благодаря ти — тя понечва да затвори, но събира смелост да попита какво е казало момиченцето на Чарли.

— Какво? — попита Ник, явно искайки да печели време, за да избегне въпроса й.

— Момиченцето. Как е нарекло Чарли?

— О! Ами… Някаква глупост… Не е от значение.

— Кажи ми — настоя тя и се напрегна.

Той прави пауза, преди да отговори, гласът му е спокоен и приглушен и тя не е сигурна, че го е чула добре. Но го чува добре. Започва да клати глава, кипейки вътрешно, почти изплашена от злобата към едно шестгодишно дете, надигаща се у нея.

— Вал?

От нежността в гласа му очите й се напълват със сълзи.

— Какво?

— Това само ще го направи по-силен.

След няколко минути училищната секретарка въвежда Валъри в кабинета на директора — внушителна стая, украсена с персийски килими, старинни мебели и голяма бронзова статуя на кон. Тя вижда първо Съмър, която седи в кожено кресло със странични облегалки, подсмърча и е подпряла с ръка главата си. С дългата си платиненоруса коса, ясни зелени очи и нежно чипо носле тя прилича на кукла Барби в детска възраст. Очевидно е, че се развива бързо; носи обезпокоително къса джинсова поличка, розови ботушки „Ъгс“ и искрящ гланц за устни. Валъри си спомня, че я беше преценила като проблемно дете, когато я видя в първия учебен ден, докато наблюдаваше как други три кестеняви момиченца следваха Съмър из класната стая като придворни дами. Колкото и да е иронично, тя си спомня също, че тогава се изпълни с благодарност, че има момче. Те съвсем не са чак толкова трудни, особено онези, които все още не са склонни да флиртуват. Поне засега Чарли е имунизиран срещу момиченца като Съмър.

Но това беше преди.

Пурпурна извънземна мутра.

Тя среща погледа на Съмър и прави всичко възможно да предаде по телепатичен път омразата си, когато пристъпва навътре в кабинета и вижда Чарли, Ник и директора — господин Питърсън, висок, слаб мъж с младежко лице, преждевременно прошарена коса и очила с телени рамки, чиито големи стъкла му придават вид на кукумявка.

— Благодаря ви, че дойдохте — казва господин Питърсън, като става от огромното си орехово бюро. Леко фъфли и изглежда стеснителен в обноските си, което компенсира авторитетния му пост.

— Как бих могла да не дойда — отговаря Валъри и се извинява, че не е могла да се обади още при първото му позвъняване.

— Няма нищо… Ние се справихме. Тъкмо ни се удаде възможност да си побъбрим… А и е чудесно, че се запознахме с доктор Русо — отговаря мъжът, точно когато Ник се изправя на крака, чувствайки се видимо неловко. Промърморва на Валъри: „Ще чакам отвън“, преди да си размени любезности с господин Питърсън и дискретно да напусне стаята.

Валъри сяда на стола на Ник и поставя ръка върху коляното на Чарли. Поглежда го, но той не помръдва глава, продължава да гледа надолу към двойно завързаните връзки на маратонките си. Маската е на лицето му, където, предполага Валъри, ще остане още дълго време занапред.

— Чакаме майката на Съмър — отбелязва директорът, барабанейки с дългите си пръсти върху ръба на бюрото. — И тя идва от работа. Скоро ще бъде тук.

След размяната на още няколко реплики в стаята влиза задъхана възрастна, набита жена, облечена в костюм с подплънки, който й стои лошо. Без да изчака господин Питърсън да я представи, тя протяга ръка към Валъри и се ръкува с необичайна смесица от самоувереност и плахост.

— Аз съм Бевърли Търнър. А вие трябва да сте майката на Чарли. Чух какво се е случило. Много съжалявам — тя кляка и се извинява на Чарли, а в това време Съмър започва да хлипа — очевидно усилие да предизвика съчувствие, което не дава резултат. Напротив, Бевърли я стрелва с гневен поглед, който обезоръжава Валъри. Тя дори чувства, че омеква към малкото момиченце — нещо немислимо допреди секунди.

— Извини ли се на Чарли? — обръща се със сурово лице Бевърли Търнър към дъщеря си.

— Да — отговаря Съмър с трепереща долна устна.

Бевърли не се трогва и поглежда към Чарли за потвърждение.

— Вярно ли е?

Чарли кимва, без да отмества поглед от обувките си.

— Ама той не каза, че съжалява — проплаква Съмър — за това, което ми направи.

— Чарли? — намесва се Валъри.

Той наглася маската си, после клати глава в знак за отказ.

— Две злини не оправят една — продължава Валъри, макар тайно да вярва, че може и да оправят. — Кажи й, че съжаляваш, задето си я бутнал.

— Съжалявам — подчинява се Чарли, — че те бутнах.

— Добре тогава. Много добре, много добре — изразява задоволството си директорът. Той събира длани и погледът на Валъри пада върху златния му пръстен с печат. Тя се прави, че слуша последвалата сладкодумна реч — любезни думи за разбирателство и уважение между членовете на общността, но не може да спре да мисли за Ник, който ги чака отвън, изпълнена едновременно с обич и притеснение колко зависима е станала от него.

Господин Питърсън приключва речта си, става и освобождава децата от училище за днес, после предлага на двете майки да си подадат още веднъж ръце.

Още с излизането си от кабинета, Валъри изпуска въздишка на облекчение и чува, че Бевърли с понижен глас й се извинява отново. По лицето й е изписано огорчение и искреност, по-голяма искреност, отколкото Роуми някога е показвала.

— Знам какво ви е минало през главата… Много съжалявам, че Съмър е утежнила нещата.

Тя се отдалечава от дъщеря си и додава с още по-нисък глас:

— Наскоро се омъжих повторно… Сега имам две заварени дъщери тийнейджърки и мисля, че Съмър трудно се приспособява… Не че се извинявам за стореното от нея.

Валъри кимва, изпитвайки искрено съчувствие към положението й, дори си мисли, че жената едва ли не би предпочела да има жертва, отколкото лошо дете.

— Благодаря ви — отговаря Валъри и в този момент съзира Ник, който ги чака до изхода, пулсът й се ускорява. Чарли се втурва към него, хваща го за ръка и го повежда към паркинга.

Тя казва „довиждане“ на Бевърли със странното чувство, че двете може и да станат приятелки, а след минута вече е до колата си и гледа как Ник отваря вратата за Чарли, помага му да седне и да сложи предпазния колан през тесните си гърди.

— Всичко ще бъде наред, приятел — казва му той.

Чарли кимва, сякаш му вярва, после заявява:

— Мразя лицето си такова.

— Ей, я почакай. Чакай малко… Да не би да ми казваш, че мразиш това, което съм направил? — Ник се пресяга и внимателно сваля маската му. — Тази кожа я направих аз — посочва той лявата му буза. — Значи не харесваш работата ми. Моя художествен проект?

Чарли се усмихва едва-едва и отговаря:

— Напротив, харесвам твоя художествен проект.

— Е, добре… Радвам се… Защото аз пък харесвам лицето ти. Много го харесвам.

Усмивката на Чарли става по-широка, когато Ник затваря вратата на Чарли, после се навежда да пошепне в ухото на Валъри:

— Обичам и твоето лице.

Валъри затваря очи и вдъхва миризмата на кожата му; чувства прилив на привличане и адреналин, което за няколко секунди я дезориентира, кара я да забрави къде се намира. Когато чувството, че постъпва необмислено, отминава, нещо в другия край на паркинга привлича погледа й. Една жена, седнала в черен рейндж роувър, ги наблюдава. Валъри присвива очи от слънцето и поглежда право в Роуми, която също се взира в нея с изражение, издаващо изненада и неприкрито задоволство.

[1] Déjà vu — вече видяно (фр.). Измамно усещане, че сегашната ситуация вече се е случвала преди. — Бел.прев. ↑

Глава 29
Теса

„Излизането с Кейт е по-добро от терапия“, заключавам, докато двете се шляем по Банк Стрийт и подминаваме папараците, струпани на тротоара пред „Уейвърли Ин“, където тя гарантира, че ще влезем, без да имаме резервация, намеквайки шеговито за голямата си гръдна обиколка.

— Те знаеха ли, че ще идваш? — питам и посочвам операторите, които стоят наоколо и пушат в пухкавите си якета „Норт Фейс“[1] и с черни плетени шапки.

— Не ставай смешна — казва тя и добавя, че вътре вероятно има някоя всепризната знаменитост, а две двайсет и няколко годишни момичета, с разчорлени по модата дълги филирани коси, потвърждават с глава.

— Аха! Джъд Лоу е вътре — уточнява брюнетката и вдига ръка, за да спре такси, докато блондинката сръчно нанася гланц върху устните си без огледало и замечтано промълвява:

— Той е страшно секси… Но и приятелят му си го бива.

— Аз пък не бих изритала никой от двамата от леглото, казвам ти — добавя брюнетката, миг преди двете да се вмъкнат в таксито и да поемат към следващото подобно място.

Усмихвам се и си помислям, че точно такова нещо ми е нужно тази вечер — да бъда в моден ресторант в Уест Вилидж, сред обкръжението на звезди и красиви хора, заслужаващи вниманието на папараци, в пълен контраст с действителния ми живот. След като станах майка, през някои вечери подобна обстановка щеше да ме поуплаши, да ме накара да се чувствам като матрона и някак невежа, но сега ме изпълва чувството, че нямам какво да губя. Особено докато си пирувам на масата в съседство с Джъд Лоу, където се настаняваме двете с Кейт.

След като поръчваме две чаши сира[2], поглеждам часовника си и си представям какво правят в този час децата и Каролин, следвайки всички указания, които им бях дала, за да съм сигурна, че уикендът ще мине гладко без мене. Ник трябва да се е върнал от работа и дълбоко в себе си изпитвам задоволство, че аз се забавлявам навън, а той си е вкъщи и изпълнява родителските си задължения преди лягане.

— Е? — казвам и оглеждам овехтялото, но все още някак елегантно заведение. — Това ли е новото хитово място в Манхатън?

— Не е ново. Божичко, Тес. Ти не си била тук отдавна… Но то все още е хитово. Имам предвид, защото ние с теб сме тук, нали? — надвиква тя приятната глъч и посочва мен и себе си, после тръсва назад гъстата си коса на кичури, която отскоро е с червеникаво руси оттенъци и веднага е станала неин отличителен знак. Съзнавайки, че я заглеждат със закъснение, тя запазва спокойствие, като нехайно хвърля поглед към Джъд Лоу. Усмихва се за миг, в който трапчинките й се показват, навежда се към мен и казва:

— Не се обръщай, но познай кои току-що се зазяпаха в нас.

— Които и да са те, положително са се зазяпали в теб, а не в мен.

— Напротив. А и онова момиче отвън се оказа право… неговият приятел наистина е готин. Може би дори е по-готин от Джъд. Представи си кръстоска между Орландо Блум и… Ричард Гиър.

Обръщам се и поглеждам през рамо, но по-скоро защото не мога да си представя такава комбинация, а не толкова за да оплакна око. В този момент Кейт изсъсква:

— Казах ти да не се обръщаш.

— Какво толкова, Кейт — поклащам глава. — Няма никакво значение.

— Може и да има.

— Евентуално за теб.

— За теб също. Нищо не пречи да пофлиртуваш.

— Аз съм майка на две деца. Не представлявам интерес за другия пол.

— Така ли? А не пропускаш ли по някакъв начин израза МКБИ?

Поглеждам я озадачена, а тя прехвърля косата си на другото рамо и пояснява:

— Майка, Която Бих Изчукал?

— Кейт! — възмутена поклащам глава. — Не говори глупости.

— Откога стана толкова порядъчна?

— Откакто родих. И то два пъти — отговарям, съзнавайки, че в присъствието на Кейт се стягам повече, докато тя пък залита в по-повърхностна, купонджийска посока, като и двете пози не отговарят съвсем на истината. Сякаш всяка от нас се надява противоположностите ни да върнат другата някъде по средата — там, откъдето тръгнахме преди години. А и може би сме станали преувеличени версии на самите себе си. Може би с течение на времето нещата ще се влошават, помислям си. Потискаща мисъл, поне за мен.

Тя свива рамене и продължава:

— Така значи, майка на две деца, а? Означава ли това, че не можеш да се позабавляваш малко? Че трябва да седиш в предградията с декоративни ластици за коса в пастелни цветове и джинси с плисета отпред и ниска талия?

— Като обратното на обикновените мамини джинси с права предница ли? — отговарям безизразно, макар истината да е, че не съм паднала дотолкова, още не и на терена на майка. — И мислиш, че затова Ник ми изневерява?

Тя подминава въпроса ми, както подмина и последните ми пет забележки към Ник и изневярата и казва:

— Да се върнем към Джъд. Моля те.

— Той не спа ли с бавачката си?

— Съвсем сигурна съм, че не е спал със своята бавачка. И съвсем, съвсем сигурна, че е спал с бавачката на децата си. Но престани, Тес. Това беше преди милиарди години. Ти явно злобееш… Изглежда все още те е яд на Хю Грант заради случая с Божествената Браун[3], нали? И на Роб Лоу[4] за секс касетата?

— На никого от тях не ме е яд. Винаги съм била за втори шанс. За всекиго освен за Ник — натъртвам и се замислям отново за спора си с Роуми, Ейприл и МК, като най-накрая чувствам, че имам позиция по въпроса. Проститутки, любовни връзки — всичко това до едно неоправдано, до едно непростимо. Това е крайното ми становище, заключавам вътрешно.

Тя ме поглежда невярващо и категорично отказва да приеме, че Ник е способен да бъде непочтен.

— Хайде, моля те, кажи ми, че си изтрила от ума си това налудничаво предположение — последните думи тя изрича по-тихо, тъй като идва виното ни.

— Не знам — отговарям и си припомням колко уклончив беше Ник този следобед. Че го нямаше буквално през целия ден, дори когато му телефонирах три пъти от летището. Отпивам първата си глътка вино и на мига усещам леко замайване — или поне приятно чувство, достатъчно да ме вцепени, преди да продължа. — Той или е способен на нещо долно, или не. Съвсем свободен е. Но нещо става.

Кейт се подсмива, не сериозно гледа на въпроса.

— Добре. Ако той крои нещо, а аз твърдя обратното… Ще стигнеш ли дотам? — тя отново посочва с глава ъгловото сепаре.

— Докъде?

— Ще му го върнеш ли? Ще си хванеш ли любовник? Чукане за отмъщение?

Отпивам дълга глътка от виното си и започвам да я бъзикам.

— Като едното нищо! Дявол го взел… защо пък да не направим и тройка — отговарям, като се старая всячески да я шокирам, което, естествено, не дава резултат.

— С Джъд и приятеля му? — пита тя, видимо заинтригувана от думите ми или може би си представя подобна история от колоритното си минало. И все тъй колоритно настояще.

— Разбира се — продължавам играта. — Или пък с Джъд и бавачката му.

Кейт прихва, после започва да прелиства менюто, като ме уведомява, че вече знае какво ще си поръча.

— Какво? — питам, докато разглеждам своето.

— Салата фризе о лардон[5], мус от пилешки дробчета и артишок на пара — прочита тя набързо, което очевидно редовно си поръчва.

— И един малък „Мистър Лоу“ за десерт? — подмятам.

— Позна! — изхилва ми се тя.

Но малко след като раздигат чиниите от предястията ни и двете отиваме на бара, където вече ни чакат Рейчъл и Декс за по питие след вечеря, при Джъд и приятеля му сядат две блондинки, и двете с вид на модели, с ръст от близо метър и осемдесет, безумно красиви, без нито една бръчка по лицата. Макар да знам, че Кейт се шегуваше за Джъд, мога да кажа, че тя също се разочарова от факта, че шансовете й от малки спаднаха до нулеви, както и че момичетата трябва да бяха с цяло десетилетие по-млади от нас.

— Ясно — изрича тя, когато вижда, че прегръдките започват.

— Какво става? — пита Рейчъл.

— Джъд Лоу е там — отговарям. — В ъгловото сепаре.

Тя се обръща съвсем леко натам, докато Декс прави 180-градусово завъртане.

— Еее! Ама на вас двамата така ви личи, че сте роднини — отбелязва Кейт с топла усмивка. — Сестра ти също щеше да си счупи врата от любопитство.

Декс се обръща отново и обгръща с ръка раменете ми, твърде самоуверен, за да го е срам от Кейт.

— Как беше представлението? — питам за бродуейската пиеса, от която идват, едно от многото неща, които Декс с удоволствие върши заедно с Рейчъл — или по нейно желание, или защото и той го иска, което и в двата случая ме изпълва със завист.

— Интересно — отговаря Декс. — Но Рейчъл заспа.

— Не е вярно! — възразява тя и поглежда смръщено увисналото копче на чисто черната си жилетка. — Просто затворих клепки за секунда.

— Докато похъркваше с клюмнала глава — продължава Декс, като се настанява край бара, за да поръча водка с мартини за Рейчъл и „Амстел лайт“ за себе си. После прави физиономия и казва: — Джъд Лоу, значи. Той не спа ли с бавачката?

Прихвам, горда от таблоидните познания на брат ми, но още по-горда, че не одобрява такива бройкаджии, което, добавено към силното ми алкохолно замайване, ме кара да подметна:

— Мислиш ли, че Ник е способен на подобно нещо?

— Нямам представа — отговаря Декс. — Твоите бавачки много ли са готини?

Усмихвам се, но брат ми явно забелязва, че е насила, защото смутено се вглежда в мен, после измества поглед към Кейт и пита:

— Какво става тук?

— Нищо — отговаря Кейт и ме потупва по бедрото. — Май я гони параноята.

Декс ме поглежда отново, очаквайки обяснение. Чувствам и погледа на Рейчъл върху себе си.

— Просто напоследък имам лошо предчувствие.

— Какво искаш да кажеш? — настоява да узнае Декс. — В какъв смисъл лошо предчувствие?

Преглъщам и свивам рамене, не смея да продумам от страх, че ще се разплача.

— Смята, че Ник има любовна връзка — отговаря Кейт вместо мен.

— Сериозно? — изненадва се той.

Кимвам и ми се приисква да се бях показала повесела, защото в този разговор край бара, както съм подпийнала, има нещо толкова потискащо.

— Кажи й, че такова нещо никога няма да се случи — продължава Кейт с обичайната си приповдигната и лековерна убедителност.

— Не мога да го проумея — казва Декс с по-мрачен вид, докато Рейчъл красноречиво мълчи. — Наистина ли се безпокоиш? — пита ме брат ми. — Или това са просто странните ти въпроси от рода на „ами ако“?

— Безпокоя се… до известна степен. — След миг колебание решавам, че е вече твърде късно да върна нещата назад. Допивам виното си и изповядвам всичките си страхове, като цитирам дума по дума загадъчния текст и го питам какво е мнението му като прям човек. — Кажи честно. Това не ти ли звучи… подозрително?

— Ами… Мен не ме вбесява изразът „мисля за теб“ — отговаря Декс, прокарвайки ръка през косата си. — Определено звучи като да е от жена… Но съвсем не е чак толкова трагично. Само заради това ли го подозираш?

— За това и защото напоследък ми се струва толкова хладен…

Рейчъл кимва, но малко по-бързо, за да ми подейства утешително, сякаш и тя е забелязала същото в поведението му, когато ни гостуваха последния път.

— И на теб ти е направило впечатление, нали? — питам я.

— Всъщност… Не знам… — отговаря тя с недомлъвки. — Не бих казала…

— Хайде, Рейчъл — подканвам я, изоставяйки обичайната си състезателност по отношение на браковете ни. — Кажи ми. Той не ти ли се стори странен, когато бяхте у нас?

— Странен не — отговаря тя и поглежда многозначително Декс. Явно, че двамата са ни обсъждали. — Просто… малко разсеян, какъвто си е по природа. Според мен той е много силно отдаден на работата си. Което е достойно за възхищение. Но разбирам колко дълбоко започва да те разстройва това… Само че нито едното, нито другото означава… обезателно, че той ти изневерява…

— Защо не го попиташ? — предлага ми Декс. Барманът му поднася питието и аз си поръчвам още едно. — Няма ли да е по-лесно? Вместо да се затормозяваш?

— Какво? Просто да му изтърся Ти изневеряваш ли ми?

Декс свива рамене.

— Дори и това. Рейчъл ми е задавала този въпрос навремето.

Тя го перва по рамото.

— Нищо подобно.

— О, да бе. Нали именно с теб имах връзка — уточнява той, с което за първи път открито признава за първоначалните обстоятелства между тях двамата. Той я удря лекичко по носа, а тя му хвърля смръщен поглед и започва да се изчервява.

Междувременно Кейт се прави, че чува шокиращо разкритие.

— Вие двамата сте имали връзка? — пита тя, жадна за повече сензации.

Декс кимва безгрижно и потвърждава:

— И то каква!

— Докато си бил сгоден за другото момиче?

— Аха!

В това време Рейчъл се извърта на високото си столче и изрича името на съпруга си с нотка на възмущение.

— О, я стига, Рейч. Какво толкова? Това беше преди години. Вече сме женени, с две деца… И всички отново сме приятели.

Рейчъл разбърква питието си, а Кейт опулва очи срещу нея:

— Отново си приятелка с… как й беше името?

— Дарси — потвърждава с глава Рейчъл. — Да… отново сме приятелки.

— Добри приятелки? — продължава да се изумява Кейт, стигнала най-сетне прага на шока си.

— Може и така да се каже — отговаря Рейчъл със смутен вид. — Много добри приятелки. Да.

— Те се чуват всеки ден — допълва Декс.

— Сериозно ли говориш? — недоумява Кейт.

— Да, всеки ден. И то по няколко пъти на ден. Двете планират ваканция заедно… четиримата… Налага се да ходя на ски с бившата си годеница…

— Добре де. Какво заключение очаквате да си направя от цялата тази работа? — намесвам се с кисела физиономия. — Че ако Ник има връзка, може би аз ще се сдобия с нова най-добра приятелка ли? С компания за пътувания?

Рейчъл изнизва със зъби забодената на клечка маслина и я схрусква, преглъща и казва:

— Така де, Декс. Какво искаш да кажеш с всичко това?

— Ми не знам — свива рамене той. — Просто реших, че сме седнали да се изповядваме. Тес чете съобщенията за Ник. А пък аз… аз изневерих на годеницата си с теб…

Рейчъл прочиства гърлото си.

— Неговата мисъл, както разбирам, е, че дори добрите момчета могат да изневеряват… Но това се случва само ако във връзката им нещо куца… и те са намерили подходящия човек. А тъй като ти и Ник имате прекрасни взаимоотношения, ти всъщност няма за какво да се тревожиш.

Декс кимва и добавя:

— Може да прозвучи като извинение… като оправдание, но мисля, че такива неща се случват. Само че не и ако хората са щастливи. Не и ако връзката им е такава, каквато трябва да бъде.

Кимвам и бъркам в чантата си за телефона, надявайки се да видя името на Ник във входящите съобщения и с облекчение установявам, че той ме е търсил два пъти през последния час, после ме обзема чувство за вина, задето съм злословила за него, макар и със семейството си и най-добрата си приятелка.

— Той ли се е обаждал? — интересува се Кейт.

— Аха. Два пъти — отговарям почти усмихната.

— Видя ли? Напразно го обвини. А той си е вкъщи, гледа децата и ти се обажда сто пъти.

Прекъсвам Кейт:

— Не е гледане на деца, когато си при собствените си деца. — После, тъкмо да изключа телефона, забелязвам имейл от Ейприл, подчертан със спешно. Въпреки че съм сигурна, че не е нищо спешно и че е някой от обичайните й имейли, отнасящи се до нашите всекидневни теми: децата, готвенето, тениса, незначителни решения, съседски клюки, все пак кликвам и го чета.

— По дяволите! — чувам се да проклинам на глас, клатейки глава и отново го прочитам: Обади ми се при първа възможност. Отнася се до Ник.

— Какво има? — пита Кейт.

Безмълвно й подавам телефона, а тя също мълчаливо го подава на Декс, който го чете заедно с Рейчъл, надничаща през рамото му.

Тримата запазват мълчание, аз поглеждам настрани, зрението ми се замъглява, главата ми тупти, сякаш бърза да се подготви за махмурлука, който, не се и съмнявам, ще ме налегне утре сутринта.

Съпругът ми има връзка, казвам си, вече напълно сигурна. Някой е видял Ник с друга жена. Някой знае нещо. И информацията е стигнала до Ейприл, която чувства, че няма друг избор, освен да ми съобщи. Друго обяснение няма. И все пак, една малка част от мене се вкопчва в най-нищожната и крехка надежда, докато наблюдавам как Рейчъл прави същото, разчитайки на подобна малка вероятност.

— Може да значи какво ли не — казва тя с тих, тревожен глас.

— Като какво… например? — питам.

Тя ме поглежда бездушно, а Кейт пробва друг успокояващ ъгъл.

— Ейприл си е паника. И си пада по драмите. Ти самата си го казвала… Може да става дума за случайно стечение на обстоятелства. Не бързай със заключенията.

— Най-добре й се обади — предлага Декс и докато гледам как очите му святкат, а челюстта му се е стегнала в гневна линия, за миг ми минава през ума кой ли от двамата ще излезе победител — съпругът ми или брат ми. — Или се обади на Ник. Обади се на един от тях, Тес.

— Сега? — сърцето ми започва да бие лудо, залата се завърта пред очите ми.

— Да — отговаря той, — още сега.

— На бара? — намесва се Рейчъл тревожно. — Но тук е много шумно.

— Вярно, много е шумно — потвърждава Кейт и стрелва Декс с притеснен поглед.

Те започват да обсъждат стратегията ми, на кого първо да се обадя и къде да проведа разговора, който потенциално може да промени живота ми — в тоалетната, в друг бар, на улицата, в апартамента на Кейт. Поклащам глава и прибирам телефона обратно в чантата си.

— Какво правиш? — пита ме Декс.

— Не искам да знам — отговарям, съзнавайки напълно колко глупаво звуча.

— Какво искаш да кажеш? — настоява Декс невярващ.

— Искам да кажа… че не искам да знам… Не и в момента. Не и тази вечер — повтарям, изненадвайки себе си, както и тримата души, които познавам и обичам най-много. Освен Ник. А може би, очевидно, включително Ник.

[1] Верига от фабрики за производство на евтини и удобни дрехи. — Бел.прев. ↑

[2] Сира или шираз — червено вино, произведено от едноименния сорт грозде. Произходът му е от Франция, но е емблематично за австралийските винопроизводители. — Бел.прев. ↑

[3] Американска проститутка на име Естела Мари Томпсън, забъркана в секс скандал с английския актьор Хю Грант през 1995 г., по-късно става актриса. — Бел.прев. ↑

[4] Американски актьор (р. 1964 г.), чиято видеокасета със секс оргии с жени, между които една непълнолетна, и с мъже става публично достояние. — Бел.прев. ↑

[5] Frisee aux lardons — къдрава салата с ивици бекон (фр.) — Бел.прев. ↑

Глава 30
Валъри

Валъри прекарва остатъка от следобеда с Чарли, като прави всичко възможно да го разсее с някои от любимите му неща. Приготвят си мелба с горещ фъдж, гледат „Междузвездни войни“, четат на глас от A Wrinkle in Time[1] и свирят импровизирани дуети на пианото. Независимо от събитията през деня, те си устройват възможно най-удовлетворяващи и приятни забавления между родител и дете. Но през цялото време Ник й липсва, тя копнее за ласките му и брои минутите до мига, когато ще го види, както се уговориха.

Сега най-накрая двамата с Ник са отново сами, Чарли спи горе, след като главата му почти е клюмала в чинията с пилешки хапки. Те току-що са вечеряли — лингуини и миди от „При Антонио“ — на светлината на свещи и са се оттеглили в дневната, където завесите са спуснати, осветлението е намалено, а Уили Нелсън пее „Georgia on Му Mind“, песен от подборката, която е записала, мислейки си за Ник. Двамата още не са се докосвали, но тя има чувството, че скоро ще го направят, че се заражда нещо особено важно и необратимо, което би могло да промени живота им. Тя знае, че чувствата й са греховни, но вярва във взаимоотношенията им, вярва в него. Втълпява си, че той не би я повел по този път, ако нямаше някакъв план, ако и той не вярваше в нея.

Ник се пресяга да я хване за ръката и казва:

— Радвам се, че той е бутнал онази малка досадница от катерушката.

Валъри се усмихва.

— Знам… Но майка й се оказа мила жена.

— Наистина ли?

— Наистина. Колкото и да е изненадващо.

— Приятно е, когато хората те изненадват за добро — отбелязва той и разклаща виното в чашата си, преди да отпие дълга глътка.

Тя го наблюдава и се пита какво ли си мисли в момента, но не й се иска да задава такъв глупав въпрос. Затова пита друго:

— Колко време ще останеш?

Той я поглежда право в очите, прокашля се и казва, че е наел бавачка — млада жена, за която не е проблем да остане до малките часове. После поглежда към чашата си и добавя:

— Теса е в Ню Йорк за уикенда… Отиде да се види с една приятелка и с брат си.

За първи път от седмици насам, откакто привличането им един към друг изригна в сексуално напрежение, той споменава директно жена си и за първи път я нарича по име.

Теса, повтаря тя наум. Казва се Теса.

Приятното, тихо прошепнато име извиква във въображението й нежен, радостен любител на животните. Жена, която носи бохемски шалчета в ярки цветове, маркови бижута и кърми децата си докато навършат годинка, а може би и повече. Жена, която през зимата кара кънки до заледени езера, през пролетта сади незабравки, през лятото ходи на риболов и кади тамян през цялата година. Жена с трапчинка или с малко разстояние между двата предни зъба, или пък с някаква друга характерна физическа особеност.

Валъри изведнъж осъзнава, че подсъзнателно се е надявала на по-твърдо, по-лъскаво име като Брук или Рийс. Или по-фриволно и по-глезено като Анабел или Сабрина. Или по-старомодно и по-безлично като Лоуис или Франсис. Както и на често срещаното сред тяхното поколение и лишено от всякакво значение име като Стефани или Кимбърли. Но не — Ник се е оженил за Теса, име, което я изпълва с неочаквана тъга, по-обезпокоително от вината, която непрекъснато изплува в периферията на съзнанието й. Вина, която тя отказва да изследва по-задълбочено от страх, че ще се намеси в онова, което тя отчаяно иска.

Двамата са опънали крака върху масичката за кафе и в един момент Ник докосва голия палец на крака си до нейния. Тя стиска ръката му, сякаш да смаже вината и шока, че е способна да върши такова нещо. Че тя седи тук, по този начин, с женен мъж. Че се надява скоро да започнат да се милват навсякъде и че един ден той може да й принадлежи. Необичайна, егоистична мечта, чието сбъдване обаче някак я плаши.

Но първо тя трябва да му каже за случилото се на паркинга, за изражението на Роуми. Беше пропуснала да го сподели с него по-рано заради опасението, че неговата значимост може да промени курса, който двамата са предприели. Затова тя стиска по-силно ръката му, преди да заговори:

— Трябва да ти кажа нещо.

— Какво? — пита той, като повдига ръката й до устните си и целува палеца й.

— Днес… на паркинга… след училище…

— М-мм? — той я поглежда и между веждите му се появява следа от безпокойство. Пак разклаща виното в чашата си и отпива.

Тя чувства, че й е трудно, но продължава:

— Докато стояхме с теб до колата ми… видях Роуми. Наблюдаваше ни. Видя ни заедно.

Той кимва, явно притеснен, но се прави, че не е и казва:

— Е? Така си беше, нали?

Валъри не знае как да изтълкува думите му, затова го пита:

— Смяташ ли, че това е проблем?

Ник кима.

— Би могло да е.

Не се беше надявала на такъв отговор.

— Наистина ли?

— Ами жена ми я познава.

— Приятелки ли са?

— Не съвсем… По-скоро са познати. Но имат една обща близка приятелка.

— Мислиш ли, че това ще стигне до нея? — Валъри се чуди как е възможно той да запази такова спокойствие, защо не се втурне към телефона, за да провери щетите.

— Кой знае… Вероятно. Като познавам този град. Тези жени… Да, вероятно ще стигне до ушите на Тес рано или късно…

Валъри прехвърля в ума си умалителното й име, не по-малко обезпокояващо от пълното й име. Тес. Жена, която хвърля фризби към куче, пее песни от осемдесетте в празното си шише от шампоан, прави ръчни стойки в свежата лятна трева, носи косата си сплетена на френска плитка.

— Разтревожи ли се? — пита го тя, опитвайки се да разбере какво точно става в главата му и по-важното — с брака му.

Ник се обръща с лице към нея, поставя ръка върху облегалката на дивана.

— Роуми не ни е видяла така — и той докосва рамото й и се навежда да целуне челото й. — Ние просто стояхме там, нали?

— Да-а… Но как ще обясниш присъствието си в училището? С нас? — Още щом въпросът излезе от устата й, тя осъзнава, че двамата вече са станали заговорници.

Ник отговаря:

— Ще трябва да й кажа, че ние с теб сме приятели. Че сме станали близки… Че Чарли ми се е обадил, когато са го обидили в училище. И затова съм отишъл. В качеството си на негов лекар и твой приятел.

— Случвало ли се е… подобно нещо досега? Сближавал ли си се с пациент? Или с член на семейството на пациент?

— Не — бързо отговаря той. — Не по този начин. Подобно нещо не се е случвало.

Валъри кимва, знаейки, че трябва да продължи нататък. Вместо това го притиска:

— А какво ще каже тя… Ако разбере?

— Не знам. Дори не съм в състояние да мисля за това в този момент…

— Но не трябва ли? Не трябва ли ние с теб да говорим… за това?

Той прехапва долната си устна.

— Всъщност може би трябва.

Тя го поглежда безучастно, с което иска да покаже, че оставя на него да подхване разговора.

Той прочиства гърлото си.

— Какво искаш да знаеш? Ще ти кажа всичко, което те интересува.

— Щастлив ли си? — това е един от въпросите, които се бе зарекла да не повдига. Не искаше тази вечер да се води разговор за брака му. Предпочиташе да е за тях двамата. Но такова нещо всъщност не е възможно. Тя добре го знае.

— Сега, да. В момента. С теб.

Поласкана е от този отговор, дори прелива от радост. Но не това го пита и не желае увъртане на отговора.

— Имам предвид, преди да ме срещнеш — пояснява тя, чувствайки стомаха си свит на топка. — Беше ли щастлив, преди да ме срещнеш?

Ник въздиша, с което показва, че въпросът е сложен.

— Обичам децата си. Обичам семейството си — поглежда настрани. — Но дали съм щастлив ли?… Не. Вероятно не. Нещата точно сега… са сложни.

Тя кимва, признавайки, че преди време щеше да презре разговор като този, който водят сега. Беше чувала изтъркани версии на такива разговори — във филми, от познати и от толкова много други места, че никакъв пример не й идва наум. Но може да го чуе, може да си представи как „другата жена“ задава изпълнени с надежда въпроси, правейки се, че е загрижена, като през цялото време тайно крои удара си. Мъжът в ролята на жертва в действителност вярва, че е жертва, въпреки че единствено той е този, който нарушава клетвите си. И по-рано тя винаги беше мислила за измамника: порасни, бъди мъж, защитавай се или поискай развод. Но сега… Сега тя задава въпроси, очаквайки сиви нюанси, обяснения, пролуки в нейното бронирано някога съзнание.

Ник продължава искрено:

— И просто съм безсилен да потисна чувството, което изпитвам към тебе… Безсилен съм и толкоз.

— А какво е то? — изрича тя, без да иска.

— Ами аз се… — подхваща той, после преглъща и си поема дълбоко въздух, преди да продължи с по-нисък глас. — Аз се влюбвам в теб.

Тя го поглежда обнадеждено, мислейки си колко невинно звучи това излияние, колко простичко. И може би е такова. Може би такъв е животът, такава е историята на мнозина — и някои от тях са свестни хора. Тя го поглежда в очите, навежда се към него и изведнъж сърцето й забива силно и болезнено.

Знае, че завинаги ще запомни това, което се случва после — като всяко хубаво или лошо нещо в живота й. Като деня, когато роди Чарли, като вечерта на злополуката му или като всичко през този период, хронологично и емоционално. Лицата им се допират, устните им се срещат в целувка, която започва бавно, колебливо, но бързо става настойчива. Целувка, която трае часове, която продължава и когато двамата лягат на дивана, после се претъркулват на пода, оттам отиват в леглото й. Целувка, която свършва, едва когато той прониква в нея и шепне, че е истинско, че е истинско това, което става между тях, и че той вече е напълно влюбен.

[1] Фентъзи роман от американската писателка Маделин Л’Енгъл (1918–2007) — Бел.прев. ↑

Глава 31
Теса

— Съжалявам, че снощи споделих с Декс и Рейчъл — казвам на Кейт, докато закусваме бекон, яйца и пържени картофени кюфтенца в „Кафе Лука“, едно от заведенията в Ъпър Ийст Сайд, които често посещавахме навремето. Надявам се мазната храна да излекува махмурлука ми или поне да разреши проблема ми с повръщането, защото знам, че няма да може да повдигне духа ми.

— Защо? — пита ме Кейт, отпивайки от сока от грейпфрут. Намръщва се от киселия му вкус, после изпива чашата до дъно и посяга към водата с лед. Откакто е телевизионна водеща, тя е вманиачена на тема хидратация — нещо, което силно я затруднява, като се има предвид количеството кофеин и алкохол, което консумира.

— Защото ще се притеснят. Защото Декс може да се изпусне пред майка ми. Защото те вече няма да харесват Ник… И защото… защото просто не искам Рейчъл да ме съжалява — отговарям и мяркам подутите си, кървясали очи в огледалото на стената на сепарето. Веднага отмествам поглед с мисълта: „И аз изневерих на себе си.“

— Тя се безпокои за тебе, но не мисля, че те съжалява.

— Не знам. Не ми хареса как ме гледаше снощи. Как ме прегърна, преди да се качат в таксито. Като че ли предпочиташе да е бездомна, отколкото да се изправи пред това, пред което потенциално съм изправена аз…

Кейт се пресяга да стисне ръката ми и аз си давам сметка, че никога не съм негодувала срещу нейното съчувствие и че винаги с охота съм била склонна откровено да си призная всичко, което ме прави уязвима — слабост или страх, без никога да ми се е искало да си взема думите назад или да пренапиша историята. Така представата ми за себе си съвпада точно с нейната представа за мен, без никакво несъответствие между двете. Затова в нейната компания се чувствам безкрайно удобно и спокойно, особено когато нещата се разпадат.

— Не се ли радваш, че сподели с брат си? — пита тя.

— Радвам се, само че ми се ще да бях изчакала, докато разбера какво точно става. Можех да му се обадя другата седмица и да проведа сериозен разговор с него… Сигурна съм, че той щеше да сподели с Рейчъл, но поне нямаше да се наложи да гледам това нейно изражение.

Кейт отваря пакетче „Икуъл“[1], после обаче променя решението си и си сипва захар в кафето направо от захарницата на масата. Разбърква го и заговаря:

— Рейчъл е много мила… но е някак… самото съвършенство, не мислиш ли?

— Така е — кимам отривисто. — Знаеш ли, никога не съм я чувала да ругае. Нито да говори лошо за Декс, освен общи приказки от рода на „знаеш как мъжете постъпват понякога“… Не се оплаква и от децата си… дори когато Джулия имаше колики.

— Мислиш ли, че се преструва? Или наистина е щастлива?

— Не знам. Мисля, че се предпазва, повече от сигурно е… Всичко филтрира. Но мисля също, че тя и Декс имат така наречения „възвишен“ брак. Съвършени взаимоотношения.

Кейт ме поглежда с нотка на надежда. Надежда, че такова нещо някога я чака и нея. Сещам се, че навремето тя мислеше така и за моя брак.

— Виж, не ме разбирай грешно — казвам. — Искам брат ми да е щастлив. Искам и Рейчъл да е щастлива… Но понякога ми се повдига от тях. Не забеляза ли например как си държаха ръцете? Докато седяха на високите столчета? Смешно е… — имитирам Рейчъл, като изпъвам ръка и хващам въздуха с израз на обожание. — Помислих, че ще припадне, когато Декс си призна за тяхната връзка.

— Имаш предвид връзката, за която така или иначе всички ние знаем ли? — разсмива се Кейт. — Мислиш ли, че след това му го е изкарала през носа?

— Съмнявам се. Най-вероятно са се прибрали и са се разбрали. Направили са си масаж един на друг. Или нещо от сорта. Да бъдеш край такава двойка може да е толкова изтощително — казвам, съзнавайки, че ревността изморява много.

— Чуй ме, Тес — изведнъж подхваща Кейт със сериозно изражение. — Разбирам, че си изплашена. Разбирам защо не се обаждаш на Ейприл. Но Декс е прав… Ти наистина имаш нужда да се изправиш пред това с вдигната глава. Да се безпокоиш, е много по-лошо от това да узнаеш истината… И друго… Може да се окаже, че няма нищо. Може би на Ник му се приписва провинение, което не е извършил.

— Може би — питам се как е възможно в един момент да съм сигурна, че той има връзка, а в следващия да съм сигурна, че никога не би ми изневерил. — И ако наистина е невинен, тогава аз съм лошата. Да подслушвам и да го очерням, както направих снощи.

— Ти не го очерни. Но да… това наистина може да е случай на параноя… Вероятно сега той си е вкъщи и му липсваш.

Поглеждам часовника си и си представям Ник във вихъра на закуска с децата и стискам палци в момента да изпълнява задълженията си. И че дори да не му се нравят някои житейски дреболии, недоволството ще премине и нещата в крайна сметка ще се уредят. Това е моето отчаяно, махмурлийско желание.

— Ще се обадиш ли на Ейприл сега? Моля те — настоява Кейт.

Издържам на погледа й и кимвам бавно, сещайки се колко пъти тя ме е окуражавала да направя нещо, от което съм се страхувала или съм се колебаела да направя, включително онова първо обаждане до Ник толкова отдавна, и си мисля колко различен щеше да е животът ми сега, ако не я бях послушала тогава. После изваждам телефона си и набирам един от телефонните номера, които знам наизуст. Ейприл отговаря след първото позвъняване и изрича името ми с нотка на лошо предчувствие.

— Здравей, Ейприл — казвам, стаявайки дъх и потискайки емоциите си.

— Добре ли прекарваш? — пита тя или за да печели време, или за да даде приоритет на телефонния етикет пред всичко друго.

— О, да. Винаги е хубаво да си отново в Ню Йорк — отговарям с престорен глас и ми се иска Кейт да беше тази, която да се кани да ми съобщи лоша новина. Поглеждам я в момента, в който тя оставя вилицата си върху чинията, на лицето й са изписани болезнен ужас и напрежение, които отразяват начина, по който се чувствам и аз.

— Е? — продължава Ейприл — Получи ли снощното ми съобщение?

— Да, получих го.

Тя започва да пелтечи, предлагайки репетирано предисловие за дълга й като приятелка да ми каже това, което смята да ми каже.

— Хайде — подканвам я със свит на топка стомах. — Говори.

Тя издиша в телефона и после, заговаряйки възможно най-бързо, изтърсва:

— Роуми видяла Ник в лонгмиърското училище. Вчера следобед.

Чувствам как товарът се свлича от плещите ми и ме изпълва огромно облекчение, че това може всъщност да се отнася до клюки за частните училища и нищо друго. Бях обявила намерението ни да запишем Руби в „Лонгмиър“ и мога да кажа, че това е интрига сред моите тъй наречени приятелки, може би защото те искат техният избор да бъде подкрепен от моето силно желание да запиша Руби там.

Прокашлям се и изричам:

— Да, аз наистина му казах, че топката е у него на училищния фронт…

Почти съм на път да й кажа, че знам, че той е щял да ходи там, но не искам да рискувам да бъда хваната в лъжа, а и се опасявам, че Ник може да е подметнал нещо, което да противоречи на моята версия. Затова продължавам:

— Добре е направил, че е проявил активност. Сигурно е бил на обиколка там. Или да говори с председателя на приемната комисия. А може всъщност да е внесъл заявлението ни. Ще ми се да е било така…

— Да… но…

— Но какво? — пронизва ме чувство на лоялност към Ник и в същото време неприязън към Ейприл.

— Но… не е изглеждало, като да е на обиколка.

Замълчавам красноречиво, тя изчаква, после додава:

— Бил е с Валъри Андерсън.

Въпреки че проумявам много ясно за какво говори, в главата ми продължава да е пълна мъгла.

— В какъв смисъл е бил с нея?

— Ами били са на паркинга. Заедно. Със сина й Чарли. Той настанявал Чарли на задната седалка на колата й.

— Разбирам. — Опитвам се да си представя картинката, да намеря логическо обяснение на чутото.

— Съжалявам — изрича тя.

— За какво има да съжаляваш? Какво се опитваш да ми кажеш? — Чувствам, че раздразнението ми нараства.

— Нищо не се опитвам да ти кажа. Просто помислих, че трябва да знаеш… Да знаеш, че според Роуми начинът, по който те стояли един до друг, изглеждал някак… странен.

— И как точно? Как са стояли!

— Ами… като двойка — отговаря тя с неохота.

Правейки всичко възможно да овладея гласа си, за да не проличи, че трепери, казвам:

— Мисля, че вие двете си правите доста прибързани заключения.

— Аз не си правя никакви заключения. Наясно съм, че всичко може да се окаже напълно невинно. Той може да е отишъл да огледа училището, както ти каза, да го проучи заради Руби, и докато е бил там, да е срещнал случайно Валъри… на паркинга.

— А какво друго би могло да бъде? — чувствам, че ме залива вълна на възмущение.

И понеже тя не отговаря, аз продължавам, този път по-остро:

— Че съпругът ми е имал неуместна среща на паркинга в „Лонгмиър“ ли? Виж какво, Ейприл, не съм специалист по извънбрачните връзки, но мога да ти изброя не едно и две далеч по-подходящи места… като мотел или бар…

— Не твърдя, че той има извънбрачна връзка — в гласа на Ейприл се долавя паника, защото усеща много добре, че съм безкрайно ядосана. Тя се прокашля и бързо отстъпва. — Сигурна съм, че Ник никога няма да започне неуместна връзка с майка на свой пациент.

— Така е. Няма — заявявам дръзко. — Нито ще го направи с някоя друга.

Срещу мен Кейт вирва глава, хвърля ми усмивка, означаваща „само така, момиче“ и изстрелва юмрук високо във въздуха.

Настъпва още по-неловко мълчание, преди Ейприл да продължи:

— Не си ми ядосана, нали?

— Не, ни най-малко — отговарям рязко, сковано, с намерението да й дам да разбере колко ядосана съм всъщност. Да разбере колко крайно неприятно ми е, че тя разнася слухове за съпруга ми. Че ще съсипе уикенда ми с нейния навик да предизвиква паника, да разпространява слухове и да се меси в чуждите работи. За малко да й кажа, че може би тя е тази, която трябва да вникне добре в собствения си живот, да помисли какво може би й липсва, каква празнина се опитва да запълни.

— Добре. Ясно. Разбирам — продължава да бърбори Ейприл. — Защото никога не съм искала да създавам неприятности… Просто… Просто ми се ще, ако ти видиш Роб с някоя… да ми кажеш… Колкото и невинно да ти изглежда… Защото според мен именно затова са приятелките. Ние, жените, трябва да се поддържаме… да сме нащрек една за друга.

— Оценявам го. И можеш да кажеш на Роуми, че и на нея й благодаря. Но наистина, няма причина за безпокойство — казвам й сопнато „дочуване“ и затварям телефона, отправяйки поглед към Кейт.

— Какво стана? — ококорва тя очи, чиито дълги мигли все още са покрити със спиралата от снощи.

Разказвам й клюката и чакам реакцията.

— Мисля, че тук има добро обяснение. Мисля, че става дума за гадно стечение на обстоятелства. И мисля още, че приятелката ти Ейприл е истинска тъпанарка.

Кимвам и отмествам чинията си настрани.

— А ти какво мислиш? — пита ме тя предпазливо.

— Аз пък мисля… Мисля, че трябва да се прибирам у дома. — Чувствам, че главата ми се мае.

— Днес ли? — изглежда разочарована, но поощряваща.

— Да. Това не може да чака… Налага се да говоря със съпруга си.

[1] Марка изкуствен подсладител. — Бел.прев. ↑

Глава 32
Валъри

На сутринта тя се събужда в състояние на нещо като блажено вцепенение, неспособна да стане от мястото на леглото си, откъдето Ник си е тръгнал преди няколко часа, след като я е целунал още веднъж, обещавайки й да заключи вратата след себе си и да й се обади на сутринта, макар че вече е сутрин.

Без да отваря очи, тя започва да прехвърля в ума си началото на вечерта, преповтаряйки всяка прелестна подробност, докато всичките й сетива са изострени докрай. Още усеща мускусния му мирис по чаршафите си. Още го чува как мълви името й. Още вижда стегнатите линии на тялото му, движещо се в сенките. И още чувства присъствието му навсякъде.

Търкулва се на едната си страна, за да погледне часовника, и точно в този момент вижда Чарли да минава покрай стаята й, опитвайки се да стъпва безшумно.

— Къде отиваш? — извиква тя, придърпвайки завивките към раменете си. Гласът й е сипкав, какъвто е след концерт или след вечер, прекарана в шумен бар, което е озадачаващо, защото е напълно сигурна, че не е вдигала никакъв шум снощи.

— Долу — отговаря детето.

— Гладен ли си?

— Още не — хванал се е с лявата си ръка за махагоновия парапет, един от детайлите, които най-много й харесват в тази къща, особено по Коледа, когато го украсява с гирлянди. — Искам да гледам телевизия.

Тя кима в знак на съгласие. Той й се усмихва и изчезва от погледа й надолу по стълбите. Едва тогава, когато остава загледана в тавана, тежестта на постъпката й прониква в съзнанието й. Тя спа с женен мъж, баща на две деца. И нещо повече, направи го под един покрив със собственото си дете, нарушавайки основното правило на самотния родител, едно от своите правила, които стриктно е спазвала шест години. Успокоява се, че Чарли спи дълбоко, дори след дни, изпълнени с много по-леки произшествия от вчерашното. И все пак това е встрани от въпроса, понеже тя знае, че е можело той да се събуди. Можело е да тръгне към стаята й, да отвори вратата, подпряна само с малка отоманка и купчината от разбърканите им дрехи. Можеше да ги види заедно как се движат под завивките, над завивките, из цялата стая.

Трябва да е била луда, за да направи такова нещо. Всъщност да го започне тя — от качването им горе в спалнята й до действителния момент, когато то се случи, момента, в който го погледна в очите и прошепна: Да, тази вечер, моля те, сега.

Има само една друга възможност, отделно от лудостта, и тя е, че тя също се влюбва, макар да й хрумва, с еднакви части цинизъм и надежда, че между двете може и да няма пропаст. Сеща се за Лайън, за последния път, когато се бе почувствала донякъде така, и си спомня временното безумие на тяхната връзка — как беше повярвала с цялото си сърце и съзнание, че тя е истинска. Сега се пита възможно ли е пак да греши. Заблудена от едно силно привличане, от нужда да запълни празнина в живота си, от търсене на баща за Чарли.

Но не може да се принуди да повярва, че някои от тези обяснения са истински, точно както не може да допусне, че Ник се бе любил с нея по оскърбителна причина — похот, състезание или забавление. Това не значи, че тя не съзнава неморалността на постъпката им. Или рисковете — несъмнената и истинска опасност от емоционална разруха. Съвсем наясно е, че нещата могат да свършат зле за нея и за Чарли. За Ник и семейството му. За всеки от тях.

В същото време вярва до дъното на душата си, че съществува възможност, макар и нищожна, за щастлив край. Че може би бракът на Ник и съпругата му е без любов и че ако той приключи, и на двамата ще им е по-добре. Втълпява си, че тя не вярва в кой знае какво, но вярва колко насъщна е любовта, нещото, което липсва в живота й. Втълпява си, че Теса може би е нещастна в брака си с Ник и нищо чудно да има интимна връзка с друг мъж. Че децата им може да се чувстват по-добре, ако родителите им са щастливи и разделени, отколкото заедно и самотни. Преди всичко си налага да повярва в съдбата така, както никога досега не е вярвала.

Мобилният й телефон на нощното шкафче иззвънява. Тя знае, чувства, че е Ник, дори преди да види името му, изписано на дисплея.

— Добро утро — промърморва той в ухото й.

— Добро утро — усмихва се тя.

— Как си? — В гласа му се долавя онази стеснителност, характерна за обаждането на сутринта след първия път.

Тя не е сигурна как да отговори, как да изрази сложността на чувствата си, затова казва простичко.

— Уморена.

Той се изсмива с неудобство.

— Освен че си уморена, как си… Добре ли си?

— Да. — Не дава повече обяснения, питайки се кога напълно ще свали гарда, кога най-накрая ще разкрие сърцето си. И дали такова нещо изобщо е възможно за нея. Има чувството, че може и да се окаже възможно, с него.

— А ти добре ли си? — задава въпроса с мисълта, че той рискува повече, че може много повече да загуби и честно казано, че има много по-голямо основание да изпитва вина.

— Да-а. Добре съм — отговаря той тихо.

Тя се усмихва в отговор, но бързо става сериозна и възбудата й се заменя с угризение, когато чува в слушалката звука на плачливи гласчета. На децата му. Нещо съвсем различно от съпругата му. В края на краищата, тя — Теса, Тес — би могла да бъде обвинена за цялата тази работа или поне еднакво виновна за провала на собствения й брак. Но по никакъв начин няма да може да поправи онова, което прави на двете му невинни деца, още по-малко със заплетеното обяснение, че създаването на семейство заличава разрушаването на друго или че това я оправдава от безочливото потъпкване на Златното правило, в съзнанието й — единственото правило, което е от значение.

— Тати. Още масло, моля те — чува тя дъщеря му да казва и се опитва да си я представи, но е доволна, че не може. Спомня си за черно-белите снимки в рамка в кабинета на Ник, онези, които тя досега е успявала да пренебрегне.

— Разбира се, мила — отговаря Ник на малкото си момиченце.

— Благодаря ти, тати — изчуруликва детето напевно. — Много! Много благодаря!

Сладкото й гласче и добрите й обноски пронизват сърцето на Валъри и увеличават тежестта на вината й.

— Какво закусвате? — пита го Валъри. Това е въпрос от нерви, въпрос, предназначен да опознае децата му, без да пита за тях директно.

— Вафли. Аз съм цар на вафлите. Нали, Рубс?

Валъри чува как детето отговаря през кикот:

— Да, тати. А пък аз съм принцесата на вафлите.

— Точно така — потвърждава той. — Ти си принцесата на вафлите, дума да няма.

После се обажда момченцето, което говори точно както Ник се беше пошегувал — нещо средно между Терминатор и гей европеец, с отсечени трели.

— Та-тии-и-и. Аз. Също. Искам. Още. Мъ-ъ-сло. Моля те.

— Не! Тази е моя! — извиква момиченцето и тя си спомня за шегата на Ник, че Руби толкова много обича да командва, че първите думи на сина му били: помогнете ми.

Валъри затваря отново очи, сякаш да заглуши звуците на децата му и всичко, което знае за тях. И все пак, не може да се въздържи да не прошепне:

— Изпитваш ли… вина?

Той помълчава за миг — отговор от само себе си, после отговаря:

— Да-а. Разбира се… Но не бих върнал нещата назад.

— Наистина ли? — иска да бъде сигурна в отговора му.

— По дяволите, наистина… Пак искам да го направя — казва той с по-тих глас.

В следващия момент студени тръпки полазват по гърба на Валъри, когато чува Руби да пита:

— Какво искаш пак да направиш? С кого говориш, тати?

— С един приятел.

— Кой приятел? — настоява детето и Валъри се запитва дали то пита повече от любопитство, или от някаква необикновена интуиция.

— Ъ-ъъ… не познаваш този приятел, мила — отговаря той, като старателно спазва неутралния род. После с приглушен глас казва в слушалката:

— Трябва да затварям. Мога ли да те видя по-късно?

— Да — отговаря тя възможно най-бързо. Преди да е променила решението си… или чувствата си.

Глава 33
Теса

Малко по-късно, след като съм избегнала две следващи обаждания от Ейприл и сме се сбогували сърцераздирателно с Кейт, в самолета обратно към Бостън си похапвам солетки и неволно подслушвам разговора на двама гръмогласни мъже зад мен. С бърз поглед над облегалката си забелязвам, че те са от категорията едри мъжаги, нахлуващи безцеремонно в баровете, и двамата с брадички катинарчета, със златни ланци и бейзболни шапки. Докато разглеждам географската карта на гърба на бордното списание, изучавайки безчетните вътрешни полети, правя всичко възможно да се изключа, да не слушам спора им за „сладкото порше“, което единият от тях иска да си купи, и за „шефа задник“ на другия, преди разговорът да се разпали още повече с въпроса:

— Е, к’во, ще се обадиш ли на оная мацка от клуба или…

— Кой клуб? Коя мацка?

(Следва сърдечен смях, придружен или от пляскане на коляно, или от удряне на длани.)

— Оная мацка бе, кръшната. Как й беше името? Линдзи? Лори?

— А, да. Линдзи. Да, и още как! Ще й се обадя. Беше толкова секси. Секси и брутално.

Свивам се на седалката и мислено сравнявам тия двамата с моя интелигентен, почтителен съпруг, който никога, при никакви обстоятелства не би употребил секси и брутално в едно и също изречение. После затварям очи и се приготвям за кацането, представяйки си вероятната картинка, която ще заваря у дома: цялото ми семейство, нарушавайки всички обичайни правила, може би все още по пижами, яде нездравословна храна, а къщата е с краката нагоре. Обзема ме странно успокоение при мисълта за този хаос, от представата ми, че Ник не умее да се справя с къщната работа, от вярата, че ще е загубен без мен — в повече от едно отношение.

Когато обаче един час по-късно прекрачвам прага на външната врата, оставам изумена, че не заварвам никого, къщата е чиста и подредена. Кухнята блести от чистота, леглата са оправени, под стълбището има дори купчина пране, току-що изпрано и сгънато в плетения кош. Мотая се безцелно из стаите, озовавам се в гостната — най-представителното и най-рядко използвано място в къщата, където погледът ми пада върху дивана с висока облегалка за гърба и заоблени облегалки за ръцете, който не съм освежавала, откакто двете с майка ми го избрахме от изложбената зала. Помня добре онзи следобед, когато с часове обсъждахме различните стилове, дамаски и гланцове за дърво за неговите изящни крачета, като спорихме дали да платим допълнително за защитна политура. Проект, който сега изглежда незначителен.

Сядам внимателно, полагайки усилия да се насладя на редкия момент на спокойствие, и не мога да се насиля да почувствам нещо друго, освен самота, нарушавана от гръмката тишина, като мрачно си представям какво би било, ако ние с Ник някога се разделим, как бих запълвала цялото това пусто пространство и празни моменти. Навремето, след един много изморителен ден, му подметнах на шега, че от мен ще стане върховна майка, ако бъда дежурна само в понеделник, вторник и всеки втори уикенд. Той се развесели и ми каза да не ставам смешна, защото да си самотен родител е голямо нещастие, че той ще е много нещастен без мене. С тази мисъл в главата набирам мобилния му телефон.

— Ей, здравей! — извиква той в слушалката. Като чувам гласа му, изведнъж ми олеква, но въпреки това не мога да забравя, че съм настроена да разузнавам, и затова се опитвам да разгадая шумовете на мястото, откъдето говори. Звучат ми като от мол, но вероятността Ник доброволно да тръгне да пазарува, е по-малка, отколкото да започне любовна връзка.

— Здрасти! — казвам. — Къде си?

— В Музея на децата.

— С децата?

— Да-а — отговаря той през смях. — Едва ли бих дошъл тук без децата.

Усмихвам се на глупавия си въпрос и се отпускам.

— Как е в Ню Йорк? Какво се каниш да правиш?

Поемам си дълбоко въздух и отговарям:

— Ами аз всъщност съм си вкъщи.

— Вкъщи? Защо? — звучи стреснат.

— Защото ми домъчня за теб — което не е съвсем невярно.

Той не продумва, което толкова ме изнервя, че почвам да говоря несвързано.

— Просто имам нужда да те видя… Искам да говоря с теб… за някои неща.

— Какви неща? — В гласа му се долавя притеснение, което може би се дължи на това, че е направил нещо нередно. Или пък че не е направил нищо нередно и затова предполага, че аз съм тази, която има неразрешен въпрос.

— Просто неща — чувствам се глуповато поради неясната си мисъл и изведнъж поставям под въпрос завръщането си у дома и подхващането на разговор по този начин. В крайна сметка може и да съм имала основателна причина да се тревожа, но беше ли наистина достатъчна тя, за да съкратя почивката си с една нощ, без дори да предупредя Ник, преди да пристигна? Хрумва ми, че той може да си помисли, че става дума за нещо наистина неотложно — здравословна криза, моя любовна връзка, изпадане в дълбока депресия — а не каквото вероятно се случва: Ейприл, която забърка кашата, и аз, която проверявам текстовите му съобщения. Две параноични домакини.

— Теса — заговаря той разтревожен, — какво става? Добре ли си?

— Да. Да. Добре съм. — Досрамява ме и се чувствам по-смутена от всякога. — Просто искам да поговорим. Довечера. Каролин ще дойде ли пак? Надявах се да излезем с теб някъде… и да поговорим.

— Да. Тя пак ще дойде. В осем.

— О, чудесно. А твоите планове… какви са?

— Не съм правил никакви специални планове — отговаря той бързо. — Смятах да отида на кино.

— О! — възкликвам отново. — А снощи… излиза ли?

— Ъъъ… да. Излизах. За малко.

Понечвам да го питам какво е правил, но се въздържам. Вместо това му казвам, че нямам търпение да го видя, и мислено се заричам да не го усуквам, когато най-накрая седнем да говорим. Трябва да бъда пряма, да се изправя пред мъчителните теми на разговора: вярност, секс, работата му, това, че аз нямам работа, загнездилото се недоволство в брака ни. Няма да е лесно, но ако не можем да проведем открит разговор, значи наистина сме го загазили.

— И аз нямам търпение… Но сега трябва да затварям… Децата тичат в различни посоки. Ние ще останем още малко тук и ще се приберем към пет… Това устройва ли те?

Думите му са безобидни, но тонът му е хладен, с много лека нотка на снизходителност. Той често ми говореше така, когато бях бременна и по неговите думи, когато се държах неразумно — което, трябва да призная, в повечето случаи беше точно така — например, когато направо се разревах, защото елхата ни била грозна и ужасно несиметрична, дори предложих на Ник да свали наниза от лампички и да отиде да купи друго дръвче. Истината е, че в момента се чувствах почти като бременна — не физически, а емоционално, на ръба да се разплача, изпаднала напълно в бедствено положение.

— Да, разбира се. Става — отговарям, стискайки облегалката за ръце на дивана, с надеждата, че не звуча толкова отчаяна, колкото се чувствам. — Ще бъда тук.

Следващият час минава в трескава дейност: вземам душ, обличам се и се кипря — сякаш отивам на първа среща, като през цялото време се лутам между отчаяние и спокойствие, докато в един момент си казвам, че интуицията ми трябва да е на прав път, а после се смъмрям, задето съм толкова неуверена, толкова малко вярвам в Ник и в здравата основа на взаимоотношенията ни.

Но когато семейството ми се прибира, не може да се отрече, че в прегръдката на Ник и в целувката му по бузата ми има хладнина.

— Добре си дошла у дома, Тес — казва той с иронично подозрение в гласа.

— Благодаря, мили — отговарям и се опитвам да си спомня как се държах с него, преди всичко това да започне и кога всъщност започна всичко това. — Толкова се радвам да ви видя.

Коленича, за да прегърна децата, които са сресани и с чисти лица, а Руби дори е с розова панделка — малък триумф.

Франки избухва в радостен смях и настойчиво иска да го прегърна пак.

— Искам. Вземеш. Теб. Мами! — вика той.

Не си правя труда да поправя местоимението му, а направо го гушвам, целувам го по двете бузи и потното му малко вратле, стоплено от пластовете дрехи, които татко му не е забравил да му навлече.

Той започва да се кикоти, когато го свалям на земята и откопчавам ципа на якето му. Отдолу е облечен съвсем безразборно — тъмносиньо рипсено панталонче и риза на оранжеви и червени райета, които като линия и цветове изобщо не си подхождат — първият признак, че е работа на баща му. Вече освободен от якето си, Франк започва да се върти в кръг, удряйки длани и кълчейки се в танц без ритъм, както му падне. Това ме разсмива и за момент забравям всичко друго, докато не се обръщам към Руби, която всячески се старае да не показва, че е сърдита, и непоколебимо поддържа позицията, че е трябвало да бъде поканена на женското пътуване, макар да знам, че тя тайничко се е наслаждавала на времето, прекарано с татко й.

Тя ме поглежда спокойно и ме пита:

— Какво ми донесе?

Изпадам в паника, осъзнавайки, че така и не успях да стигна до магазините „Американ Гърл“ или „Дисни Стор“, както й бях обещала.

— Нямах възможност — отговарям неубедително. — Щях да ида днес.

— О, как можа! — възкликва тя и нацупва устни. — Татко винаги ни носи по нещо, когато пътува.

Сещам се за дреболийките, които Ник купува при завръщането си от конференции, предимно евтини сувенири, и се изпълвам с вина, че не запазих поне пакетчето солети от самолета.

— Рубс. Бъди любезна с майка си — прави й механична забележка Ник. После започва да съблича връхните си дрехи — яке, мъхест пуловер и шал — и да ги закача на закачалката до вратата. — Тя се прибра по-рано у дома — допълва той. — Това е твоята изненада. Нашата изненада.

— А пък моята изненада е, че видях чиста къща — казвам и го поглеждам с благодарност.

Ник се усмихва и ми намига, приписвайки си цялата заслуга, макар нещо да ми подсказва, че всъщност Каролин е пускала пералнята.

— Прибирането по-рано не е изненада — не отстъпва Руби.

— Тогава дали да не ти купим някакво лакомство довечера? Например сладолед за след вечеря? — предлагам, но Руби не се хваща на номера, цупенето й изразява едновременно разочарование и отвращение.

Тя кръстосва ръце и прави опит да преговаря за по-добра сделка.

— С горещ фъдж?

Кимвам, а в това време Франки се кикоти неразбираемо, без да обръща внимание на недоволната си сестра и необяснимото напрежение между родителите си. Наблюдавам го как пляска с ръце и пак почва да се върти и се изпълвам с обич, възхищение и завист към моето простодушно, щастливо дете. Когато той пада замаян и продължава да хихика, аз се помолвам мислено Ник и аз да можем по някакъв начин да се върнем към това чисто място, където искаме да оставим всичко, което правим, просто да изживеем момента и да затанцуваме.

Глава 34
Валъри

„Здрасти, Вал. Надявам се вие двамата да си прекарвате добре. Ние сме в Музея на децата, в Залата на сапунените мехури. Забавляваме се… Само че, много съжалявам, но няма да мога да те видя довечера… Обади ми се, щом получиш това съобщение. Иначе… може и… да нямам възможност да говоря… Ще ти се обадя, когато мога, и ще ти обясня… Отново много съжалявам. Наистина… много ми липсваш. Снощи беше невероятно. Ти си невероятна… Така е. Чао засега.“

Сърцето Й се свива, докато изслушва съобщението на паркинга пред „Хол Фудс“, където току-що е напазарувала за днешната вечеря. Чарли и трите плика хранителни продукти са на задната седалка зад нея.

— Мами! — извиква нетърпеливо Чарли.

— Какво, миличък? — Поглежда сина си в огледалото за обратно виждане, като се старае да изглежда и да звучи весело, противно на това как се чувства.

— Защо не тръгваме? Защо просто стоим тук?

— Извинявай… Изслушах едно съобщение — отговаря тя, запалва колата и тръгва на заден ход.

— От Ник ли?

Сърцето й подскача.

— Да. От Ник — рискът от това, което прави, по-нататък кристализира в ума й заедно с осъзнаването, че — вече — Ник е сред първите предположения на Чарли, дори пред Джейсън или майка й, точно както той беше първият, на когото Чарли се беше обадил от училище, след като не могъл да се свърже с нея.

— Какво ти каза? Ще дойде ли у нас довечера?

— Не, сладкия ми — отговаря тя и излиза от паркинга.

— Защо?

— Не знам — и мислено прехвърлям вероятностите. Може би не е могъл да намери бавачка. Може би жена му се е върнала по-рано. Може би е размислил за нея, за тях двамата. Каквото и да е обяснението, тя с дълбока тъга стига до заключението, че така ще бъде занапред, че разочарованията, съобщенията и отменянето на уговорки по различни причини ще си вървят в комплект със създалото се положение. Тя може да претендира и да мечтае за всичко, което иска — което наистина направи снощи, — но няма как да се заобиколи онова, което вършат. Те имат любовна връзка и Валъри е на страничната линия заедно с Чарли. Нейна работа ще бъде да го предпазва от разочарования, докато самата тя се крие.

— Мами? — пита Чарли, когато тя отбива по една затънтена улица, по която пътят за вкъщи се удължава, но пък се разкрива по-приятна гледка.

— Да, миличък?

— Ти обичаш ли Ник?

Тя стисва здраво кормилото, мислите й се затичват в опит да намерят правилния отговор, някакъв отговор.

— Той е добър приятел. Държи се много приятелски с нас. Освен че е и чудесен лекар.

— Но ти обичаш ли го? — пита пак Чарли, сякаш знае точно какво става. — Така, както когато искаш да се омъжиш за някого?

— Не — излъгва Валъри, само и само да го защити, тъй като е прекалено късно да защити себе си. — Не, не по този начин, миличък.

— О! — Детето очевидно е разочаровано от отговора й.

С известно безпокойство тя прочиства гърлото си и го пита:

— А ти какво чувстваш към Ник?

Той помълчава малко, после отговаря:

— Харесвам го. Ще ми се… Ще ми се да беше мой татко — гласът му е тъжен, но извинителен, сякаш едва ли не прави признание.

Валъри си поема дълбоко въздух и кимва, нямайки представа как да отговори.

— Щеше да е хубаво, нали? — казва тя накрая, питайки се дали думите й сега и онова, което върши в общи линии, я правят добра или определено лоша майка. Чувства, че това е една или друга крайност, и е още по-сигурна, че единствено времето ще покаже от кой отбор е тя.

Глава 35
Теса

Половин час преди да дойде Каролин, аз вече съм сложила децата да си легнат и заварвам Ник в дневната, дълбоко заспал, в стари операционни панталони. През ума ми светкавично минава споменът за лекарския му стаж, когато той заспиваше навсякъде другаде, но не и в леглото ни: на дивана, на масата, а веднъж дори прав в кухнята. Задряма насред изречението, докато правеше чай, и се събуди, когато брадичката му се удари в плота. Въпреки шурналата кръв, която беше повече, отколкото бях виждала в живота си, той отказа да отиде пак в болницата, от която току-що се беше върнал след трийсет и шест часова смяна. Затова го закарах до леглото и придържах превръзка към брадичката му почти през цялата нощ.

Сега приседнах на дивана и се заслушах за момент в похъркването му, преди лекичко да разтърся рамото му, за да го събудя.

— Изтощили са те, нали? — питам, когато той повдига клепки.

— Да — прозява се той. — Франки стана преди шест тази сутрин. А дъщеря ти… — поклаща глава с обич.

— Моята дъщеря?

— Да, твоята дъщеря. Толкова е трудна.

И двамата се разсмиваме, а той продължава:

— Тя е едно много взискателно момиченце.

— Меко казано.

Той прокарва ръка през косата си.

— Направо й призля в музея, когато резенчето ябълка бръсна кетчупа й. И боже мой… да накараш това дете да си обуе къси чорапки… Човек би си помислил, че я карах да облече усмирителна риза.

— Защо, какво стана?

— Какво толкова има против късите чорапи? Не разбирам.

— Твърди, че само момчета ги носят.

— Странно, наистина — промълвява той. После, през преувеличена прозявка, добавя: — Ще се вкиснеш ли, ако си останем вкъщи тази вечер?

— Не искаш да излизаш ли? — старая се да не възприемам предложението му като оскърбление, което е трудна работа, предвид факта, че предишната вечер е излизал, а тази се е канил да ходи на кино — сам или не.

— Искам, но… толкова съм изморен.

Аз също съм изморена и продължавам да имам главоболие, но въпреки това вярвам, че Ник ще приеме разговора по-сериозно, ако сме в приятна обстановка или поне ако остане буден, вероятността за което вкъщи е петдесет на петдесет. Въздържам се обаче да направя от това парлив въпрос и затова се оправдавам с Каролин, като му казвам, че не ми е приятно да отменям идването й в последния момент.

— Тогава й дай петдесетачка за пропуснати ползи — казва Ник и скръства ръце върху гърдите си. — Аз бих платил петдесетачка, за да не изляза тази вечер.

Поглеждам го и се питам колко ли би платил, за да избегне изобщо разговора ни. Той издържа на погледа ми, без да мигне.

— Добре, да останем вкъщи — отстъпвам. — Но искаш ли да вечеряме в трапезарията? И да си отворим бутилка вино? А защо не и да се поиздокараме малко? — поглеждам отново операционните му панталони, някога толкова възбуждащи, а сега само тъжно напомнящи за едно от вероятните подозрения в съшитото с бели конци положение.

Той ме поглежда едновременно с досада и насмешка и аз не мога да реша кое ме обижда повече.

— Да бе. Да си сложа костюм и вратовръзка, така ли? А може би и пуловер без ръкави?

— Ти нямаш пуловер без ръкави — отбелязвам.

— Е, добре. Значи това отпада — той бавно става и се протяга. Оглеждам очертанията на гърба му и внезапно ми се приисква да обвия ръце около него, да заровя лице във врата му и да му призная всяка своя тревога. Но нещо ме кара да стоя на разстояние. Питайки се дали това е страх, гордост или възмущение, запазвам най-добрата си форма и го уведомявам, че ще се обадя на Каролин, после ще поръчам вечеря, а той да се качи горе и да се преоблече.

— И се отпусни — допълвам със стратегическа, глезеща усмивка. — Отдъхни си още малко.

Той ме поглежда предпазливо, после се обръща към стълбите.

— Имаш ли нещо против суши? — извиквам след него.

— Не, нямам — свива рамене той. — Каквото ти искаш.

Не след дълго поръчаното суши е дошло и ние сме се настанили в трапезарията. Ник е облечен в сиви памучни панталони и черно поло; изглежда в добро настроение, но въпреки това показва признаци на нервност с това, че пукна кокалчетата на ръцете си два пъти, преди да отвори бутилката вино и да налее в двете чаши.

— Е — подхваща той, след като сяда и забива поглед в супата си мисо[1]. — Разкажи ми за снощи. Забавлява ли се?

— Да-а. Докато не започнах да се тревожа…

Със сянка на присмех, той пита:

— За какво се тревожиш сега?

Поемам си дълбоко въздух и отпивам глътка вино.

— За взаимоотношенията ни.

— Какво за тях?

Чувствам, че дишането ми става повърхностно, докато се мъча да не звуча обвинително, да премахна всяка нотка на мелодрама от отговора си.

— Виж, Ник. Знам, животът е труден. Животът с малки деца просто те смазва, изтощава те. Знам, че етапът, в който сме… може да внесе напрежение във взаимоотношенията… дори при най-сполучливите бракове… но чувствам, че не сме толкова близки, както бяхме навремето. И това ме натъжава…

Тъй като не може да отрече нищо от думите ми, той кимва леко, предпазливо и казва:

— Съжалявам, че си тъжна…

— А ти как се чувстваш?

Той ме поглежда озадачено.

— Щастлив ли си?

— Какво искаш да кажеш?

Много добре знае какво искам да кажа, но аз повтарям по-бавно, по-отчетливо.

— Щастлив ли си от живота си? От нашия живот?

— Достатъчно съм щастлив — отговаря той и ръката му с лъжицата замръзва във въздуха, усмивката му е стегната. Прилича на участник в телевизионно състезание, който знае отговора, но продължава да умува преди последния сигнал.

— Достатъчно щастлив? — засегната съм от определението му.

— Теса — подхваща той, връщайки лъжицата отново в купичката си, а настроението му леко се помрачава. — За какво е това?

Преглъщам и отговарям:

— Нещо не е наред. Ти изглеждаш разсеян… сякаш нещо те притеснява. И аз просто не знам на какво се дължи — на работата ти, на живота като цяло или на децата. Или на мен…

Той се прокашля.

— Наистина не знам как да отговоря на това.

Казвам с нарастващо безсилие и първи признаци на гняв:

— Това не е капан, Ник. Просто искам да говорим. Ще говориш ли с мен? Моля те?

Изчаквам отговора му, загледана в пространството между долната му устна и брадичката, с желанието едновременно да го целуна и зашлевя.

— Не знам какво искаш в случая… — започва той. — Не знам какво целиш. — Издържа на погледа ми няколко секунди, преди да сведе поглед, за да приготви сашимито[2] си. Внимателно налива соев сос в чинийката си и добавя малко уасаби[3], преди да ги разбърка с клечките си.

— Искам да ми кажеш как се чувстваш. — Този път гласът ми е умолителен.

Той ме поглежда право в очите.

— Не знам как се чувствам.

Нещо в мен прещраква, когато отприщвам първата доза сарказъм, който почти винаги е унищожителен между съпруг и съпруга.

— Добре тогава. Да опитаме по друг начин. Защо не ми кажеш къде беше вчера следобед?

Той ме поглежда безизразно.

— Бях в болницата. Прибрах се вкъщи около пет, вечерях с децата, после излязох за няколко часа.

— Цял ден ли беше в болницата? — настоявам, молейки се отчаяно Роуми да се е припознала в мъжа на паркинга, да има крайна нужда от очила.

— Доста време.

— Значи не си ходил в „Лонгмиър“ вчера? — изтърсвам.

Той свива рамене, избягвайки погледа ми.

— О, да, ходих. Защо?

— Защо ли? — Не мога да повярвам. — Защо?

— Да. Защо? — сопва се той… — В смисъл защо питаш? В смисъл защо се върна по-рано, за да питаш за това?

Клатя глава, отказвайки да ставам за смях от неговата очевидна тактика.

— Защо си бил там? За да направиш обиколка на училището ли? Да подадеш заявление ли? Имаше ли нещо общо с Руби?

Знам какво ще каже, още щом въздъхва и отговаря:

— Това е дълга история.

— Имаме време.

— Но точно сега не ми се разказва.

— Да, но нямаш избор. Не и след като си женен.

— Ето, виждаш ли. Пак започваш — казва той, сякаш има просветление, мълниеносно прозрение в загадъчната ми, трудна личност.

— Как да разбирам това?

— Разбирай го, че… изглежда не са останали много възможности за избор в този брак. Освен ако ти не си тази, която се възползва от тях.

— Какво? — извиквам и така първа повишавам тон, макар да се бях зарекла да не го правя.

— Ти всичко планираш. Къде да живеем. В кой клуб да членуваме. В кое училище да ходят децата ни. Кои да ни бъдат приятели. Как да запълваме всеки час, минута, секунда от свободното си време.

— За какво говориш?

Той пренебрегва въпроса ми и продължава да нарежда:

— Дали да обходим надлъж и на шир „Таргет“, да отидем на парти у съседите на Хелоуин или на училищна обиколка. По дяволите, ти дори определяш какво да облека в собствения си дом за вечеря със суши, поръчано по телефона. За бога, Тес.

Преглъщам, готова да се отбранявам, но и оскърбена в същото време.

Заговарям, скърцайки със зъби между думите си.

— Тогава, кажи ми, откога се чувстваш така?

— От известно време.

— Значи това няма нищо общо с Валъри Андерсън, така ли? — продължавам, поставяйки се в много опасно положение.

Той не трепва. Дори не мигва.

— Защо не ми кажеш, Теса? След като явно знаеш отговорите.

— Този отговор не го знам, Ник. Всъщност твоето малко приятелство беше новина за мен. Голяма, важна новина. Докато аз се опитвам да прекарам добре в Ню Йорк с брат си и най-добрата си приятелка, получавам текстово съобщение, че ти си с друга жена, споделяйки топли мигове на паркинга.

— Страхотно! — изрича той с тих сарказъм. — Страхотно, няма що! Вече съм и наблюдаван — следен — като някакво лошо момче.

— Такъв ли си? — извиквам високо. — Лошо момче ли си?

— Не знам. Защо не попиташ твоите приятелки полицайки. Защо не анкетираш всички домакини в Уелзли?

Преглъщам, после вирвам брадичка със самодоволен жест.

— Ако искаш да знаеш, казах на Ейприл, че ти никога не би ми изневерил.

Оглеждам лицето му, което по мое определение, изразява гузност.

— Защо си ме обсъждала с Ейприл? Защо тя толкова се е загрижила за брака ни?

— Тя не е част от разговора ни, Ник — заявявам, твърдо решена да не се отклонявам от темата. — Освен дето ми каза, че си бил в „Лонгмиър“ с Валъри Андерсън. При положение че ти си този, който трябваше да ми каже.

— Не знаех, че искаш да получаваш доклад за всичко, което съм направил. — Ник става рязко и тръгва към кухнята. След доста продължителен момент се връща с бутилка „Перие“[4] и напълва отново чашата си, а аз продължавам оттам, докъдето бяхме стигнали.

— Не съм искала да получавам доклад поклащам глава аз. — Никога не съм го искала.

— Тогава защо се заобикаляш с хора, които биха ти дали такъв доклад?

Това е резонен въпрос, но няма нищо общо с по-големия проблем, който той очевидно избягва.

— Не знам, Ник. Може и да си прав по отношение на Ейприл. Но сега не става дума за Ейприл, и ти го знаеш.

Той мълчи вбесяващо.

— Добре — въздишам. — Да опитам пак, по друг начин. Би ли имал нещо против сега, както сме на темата, да ми кажеш какво си правил в „Лонгмиър“?

— Добре. Да. Ще ти кажа — отговаря той спокойно. — Обади ми се Чарли Андерсън, моят пациент.

— Той ти се е обадил?

Ник кимва.

— Поради неотложен лекарски проблем ли?

— Не, не поради това.

— А защо тогава?

— Беше разстроен. Станало произшествие в училище. Някакво момиченце му се подиграло и той се разстроил.

— Защо не се е обадил на майка си?

— Обадил се е. Но не могъл да се свърже с нея. Тя била в съдебно заседание и изключила телефона си.

— Ами баща му? — питам, въпреки че знам отговора: в случая баща няма, това може би е най-сбърканото нещо в цялата история.

Както се очакваше, Ник, с плам, какъвто не бе показал досега, отговаря:

— Той няма баща. Той е едно уплашено малко дете, преминало през същински ад, което се е обадило на лекаря си.

— Няма ли други роднини? — Все още нямам желание да съчувствам на никого освен на себе си… и потенциално на децата си. — Баба, дядо, вуйчовци, лели?

— Теса, виж. Нямам представа защо се обади на мен. Не го попитах. Просто отидох. Сметнах, че е съвсем редно да отида.

Ти си един шибан благородник, помислям си, но продължавам да го притискам.

— Приятели ли сте с нея?

След кратко колебание той кимва.

— Да. Може да се каже, че сме приятели. Да.

— Близки приятели?

— Стига, Теса, престани.

Поклащам глава и повтарям въпроса.

— Колко близки сте?

— За какво намекваш?

— Това, за което намеквам — избутвам чинията си настрани, чудейки се откъде ми хрумна, че съм в настроение за сурова риба. — Е, какво става с нас? Защо ние с теб вече не сме близки? Защо не ми каза, че Чарли Андерсън ти се е обадил. Че с майка му сте приятели…

Той кима, сякаш признава част от казаното — което по някакъв начин смекчава следващите ми думи.

— И може би, само може би, това мое непрекъснато безпокойство за взаимоотношенията ни… може би то е само в главата ми. Сигурно имам нужда да вземам някакви антидепресанти или да се върна отново на работа, нещо от сорта — вземам клечките си за хранене, хващам ги сръчно и си спомням, че баща ми ме научи как да си служа с тях още когато бях малка, някъде на възрастта на Руби.

Той пак кимва и казва:

— Да. Може би ти си тази, която не е щастлива. В действителност… не мога да си спомня кога за последен път съм те виждал щастлива. Първо, защото работеше прекалено много, беше изтощена и се възмущаваше от преподавателите без деца, че не ти влизали в положението. Затова ти казах да напуснеш, че ще бъдем добре и без втори доход. Ти така и направи. И сега… Сега изглеждаш отегчена, измамена в надеждите си и се дразниш от майките, които ги е грижа повече за тениса или да публикуват безсъдържателните си статуси във Фейсбук, или очакват от теб да направиш домашни закуски за училището. И все още те измъчват подобни неща. Ти все още играеш тяхната игра.

Опитвам се да го прекъсна, да се защитя, но той продължава с още по-голяма убеденост:

— Искаше още едно дете. Отчаяно. Дотолкова, че сексът се превърна в проект. Проект, съсипващ те от работа. После роди Франк и нервите ти като че ли се опънаха. Беше в следродилна депресия. В униние.

— Не съм била в следродилна депресия — възразявам, все още съсредоточена върху язвителното описание на секса ни, залята с угризение, неадекватност и страх. — Просто изпаднах в меланхолия.

— Добре, добре. Разбирам това. Разбирам колко трудно е било. Именно затова аз поех храненето рано сутрин. Затова наехме Каролин.

— Знам. Никой не те е обвинявал, че си лош баща.

— Добре. Но виж. Работата е там, че… аз нямам чувството, че съм се променил. Според мен съм си същият. Аз съм хирург. Това съм аз.

— Така е, това си ти. Но не си единствено това. Ти си също и мой съпруг. И баща на Руби и Франки.

— Така е, знам. Знам. Но защо това значи, че трябва да имам запълнен социален график? И че децата ми трябва да ходят в по-специални частни училища? И че жена ми трябва да бъде погълната от мисълта какво мислят другите за нас?

— Така ли ме виждаш? — сълзите ми са на ръба да бликнат. — Нещо като леминг?

— Тес. Не, не те виждам като леминг. Виждам те като умна, красива жена, която…

Разплаквам се и той се пресяга да докосне ръката ми.

— Която какво? — питам през сълзи.

— Която… И аз не знам… Тес… Може би нещо в живота ни се е променило. Ще ти го призная. Просто не мисля, че това „нещо“ съм аз.

Поглеждам го, чувствайки се замаяна, тежестта на думите му затруднява дишането ми. Към това негово признание се стремях и сега, когато го получих, не знам как да се държа.

— Може би отчасти вината е у мен — успявам да кажа, но много ме е страх да попитам за текстовото съобщение или за нещо друго, свързано с Валъри. — Но аз още те обичам.

Минават няколко секунди — секунди, които ми се струват часове, преди той да каже:

— Аз също те обичам, Тес.

Поглеждам го, хващайки се за ръба на масата и за думите му, и се питам за каква любов говорим и дали тя ще е достатъчна.

[1] Традиционна японска супа с нудълс и кубчета бульон „Даши“. — Бел.прев. ↑

[2] Сашими — японско ястие от сурова риба, нарязана на много тънко. — Бел.прев. ↑

[3] Зелена японска подправка, разновидност на хряна. — Бел.прев. ↑

[4] Марка френска минерална вода. — Бел.прев. ↑

Глава 36
Валъри

Тя чака. И чака. И продължава да чака. Чака десетте мъчителни дни, най-дългият период, който си спомня, толкова агонизиращо бавни, колкото са били първите дни в болницата. Поглежда блекберито си, „спящо“ до възглавницата й, настроено да звъни силно. Дръпва завесите настрани и наднича в очакване да види колата му, всеки път, когато чуе хлопването на автомобилна врата. И когато вече не може да чака нито секунда повече, дори загубва самообладание и му праща текстово съобщение само от няколко думи: Надявам се, че си добре? Поставя въпросителна с единствената цел да получи отговор, но такъв не получава. Нито една дума.

Отначало оправдава поведението му, смятайки, че той си има причина, и излиза с всякакви извинения от негово име. Нещо неотложно е изникнало в болницата или у тях. Някой е пострадал. Той е пострадал. И най-неправдоподобният сценарий от всички — казал е на жена си, че е влюбен в друга, че ще прекрати брака си и ще заведе дело за развод с желанието да се разделят благоприлично, преди да продължат, всеки от тях по честен, верен път.

Чувства се глупаво дори само че си въобразява такова нещо (да не говорим, че мечтае за него, а веднъж, в един особено отчаян момент, дори се помоли това да стане), след като знае кое е далеч по-вероятното. Че той съжалява за случилото се между тях, за всичко, което й каза. Или по-лошо, че преди всичко той не е гледал сериозно на тях двамата.

Емоциите й я връщат във времето, към годините й, които тя определя като глупави, преди да се научи да се пази със стена от недоверие, цинизъм и апатия. Раните, нанесени й от Лайън, раните, които тя е успяла да излекува много отдавна, изведнъж стават пресни и болезнени. Тя започва да го мрази отново, тъй като е по-лесно да мрази него, отколкото Ник. Но най-много мрази себе си, задето е от жените, които се въвличат в такива ситуации.

— Какво ми има? — пита тя брат си, когато един мрачен вторник, по време на работа не издържа и му телефонира, за да му признае какво е станало между нея и Ник и че откакто на сутринта след случилото се й се е обадил, както е редно, повече нито го е виждала, нито го е чувала.

— Нищо ти няма — успокоява я брат й, който звучи, сякаш е полусънен или натряскан, а може би и двете.

— Има ми нещо — настоява тя, загледана през прозореца на кантората си в кантората на отсрещната сграда, където двама мъже буквално стоят до охладителя за вода и се заливат от смях. — Той спа веднъж с мен, после приключи с това.

— Не може да се каже, че е приключил с това. Просто не е… продължил…

— Това е едно и също. Много добре го знаеш.

Мълчанието на Джейсън заличава още една искрица надежда.

— Според теб на какво се дължи? Не съм достатъчно хубава ли? — пита тя, съзнавайки, че звучи като страдаща, сломена тийнейджърка. Отчаяно не иска да бъде в тази категория жени, които определят самоуважението си през погледа на мъжете и възлагат надеждите си на друг. И все пак, тя е направила точно това и продължава да го прави, като задава такива въпроси.

— Я не се занасяй. Ти си екстра парче. Всичко ти е наред — лицето, тялото.

— Тогава какво? Да не би да е сексът? Може би съм зле в леглото? — И в този момент си спомня лицето на Ник, излъчващо удоволствие, когато проникна в нея. Начинът, по който галеше косата й след това. Целуна клепките й. Прокара ръка върху корема и бедрата й. Заспа, както я беше прегърнал, притискайки я към себе си.

Джейсън цъка с език и казва:

— Обикновено не е свързано със секса, Вал.

— А с какво? Скучна ли съм? Прекалено негативна ли съм?… Или защото имам немалък „багаж“?

— Нищо подобно. Не е свързано с теб, Вал. А с него… Повечето мъже са задници. И гейовете, и редовните. Ханк е истинска находка. — Гласът му е лъчезарен, както винаги, когато говори за приятеля си. Както вероятно е звучал и нейният глас само преди няколко дни. — Докато Ник… Той не е чак такъв…

— Той се държа толкова удивително с Чарли — прекъсва го тя и в главата й се изреждат моментални снимки. — Между тях има разбирателство. Връзка. Това се вижда. Такова нещо не може да се подправи.

— Само защото той е страхотен хирург и защото е привързан към най-доброто дете на света, не значи, че е подходящ за тебе. Нито че е свестен човек — отбелязва Джейсън. — Но съм наясно защо смесваш двете неща. Всеки би го сторил. И именно това влошава нещата — постъпката му. Като че ли… той се е възползвал от положението си.

Тя въздиша в знак на съгласие, макар да й е трудно да повярва, че Ник е такъв манипулатор, толкова ужасен. Щеше да е по-лесно, ако можеше да повярва. Тогава щеше да се съгласи с брат си, да се съгласи, че нежеланието на Ник да има нещо общо с нея се дължи на негови недостатъци, а не на нейни.

— Чарли има час при него следващата седмица. А през февруари имаме насрочена друга операция — казва тя, сещайки се колко пъти бе поглеждала календара и се бе питала какво ще му каже, когато влезе в кабинета му. — Трябва ли да си потърсим друг лекар?

Джейсън отговаря:

— Той е най-добрият, нали?

— Да — бърза да потвърди тя със съкрушено сърце, но, колкото и да е странно, запазвайки лоялността си. Това й напомня как месеци след като бяха скъсали беше продължила да оценява таланта на Лайън. — Ник е най-добрият.

— Ами тогава, нека той продължи да лекува Чарли.

— Добре — съгласява се тя, но се пита какво ще каже на сина си, как ще му обясни защо Ник вече не се отбива у тях. Защо ще се виждат с него само в болницата или в кабинета му.

— Доколко виновна трябва да се чувствам? — сеща се за думите на Чарли в колата, че му се искало Ник да му е баща.

— За какво? За Теса ли?

Тя замръзва на стола си.

— Говорех за Чарли. Не за жената на Ник… И ще благоволиш ли да ми кажеш откъде знаеш името й?

— Не ми ли го каза… ти? — запелтечва Джейсън.

— Не — отрича тя категорично. — Не съм.

— Ти трябва да си била.

— Джейсън, сигурна съм, че не съм била аз. Никога не съм изричала името й на глас. Откъде знаеш името й?

— Добре, добре… Тогава се приготви да чуеш нещо… Оказа се, че Ханк е неин инструктор по тенис.

— Будалкаш ме, нали? — тя подпира глава върху свободната си ръка.

— Не-е.

— Значи Ханк знае? Знае за Ник и мен?

— Не, кълна се, че не съм му казвал.

Тя не е сигурна, че му вярва, предвид факта, че Джейсън е отворена книга дори когато не е влюбен, но на този етап практически не я е грижа и вцепенена изслушва обясненията на брат си.

— От известно време тя взема уроци при него… Ханк знае, че съпругът й е отличен хирург, но не беше направил връзка до миналата седмица, когато тя му споменала за един от пациентите на съпруга си — дете, което изгорило лицето си на детски рожден ден.

Сърцето на Валъри затуптява силно.

— И какво е казала за Чарли?

— Нищо. Просто казала, че Ник работи много… Ханк я попитал какъв хирург е той и тя му казала. И дала Чарли за пример… Колко невероятно малък е този свят, а?

— Да-а. Но аз не бих искала да го застилам с килим — това беше един от любимите изрази на баща им.

— Съвсем правилно — усмивката се връща в гласа на Джейсън.

Тя въздиша, обработвайки в ума си новата представа за Теса — една скучаеща дама в кънтри клуб. Блондинка с гъвкави крайници, с корекции с ботокс, която играе тенис през деня, харчи бясно в магазини като „Ниман Маркъс“, поръчва обеди с шампанско в ресторанти, където масите са с бели ленени покривки.

— Значи тя играе тенис? Браво на нея.

— Не е лошо и ти да почнеш — Джейсън явно иска да смени темата. — Ханк каза, че ще ти дава безплатни уроци.

— Не, благодаря.

— Защо?

— Аз ходя на работа, забрави ли? Не съм омъжена за пластичен хирург. Само спя с такъв, когато жена му е извън града.

Джейсън прочиства гърлото си и изрича името й като укоряващото „стегни се, сестричке“.

— Какво?

— Не допускай това да те вкисне.

— Много е късно.

— Щастието е най-доброто отмъщение, нали знаеш? Просто бъди щастлива. Въпрос на избор.

— Бъди щастлива, а? Като съпругата на Ник? — сопва му се Валъри. — Ханк не ти ли каза колко щастлива е тя?

Джейсън забавя отговора си:

— Всъщност ми каза, че била много приятна. Земна.

— Страхотно! Фантастично! — Чувството за вина и угризенията й от съботната сутрин отстъпват място на силна, задушаваща ревност. — А не е ли и великолепна?

Тя се напряга да чуе отговора на Джейсън, съзнавайки, че каквото и да й каже, няма да я задоволи. Ако жената на Ник е непривлекателна, тя ще се почувства употребена. Ако Теса е великолепна, ще се почувства посредствена.

— Не. Не е великолепна. Каза, че е привлекателна. Но не и великолепна в какъвто и да е смисъл.

Валъри издава стон, чувства се несигурна и замаяна.

— Но не забравяй, Вал, че тя е омъжена за измамник. Ти трябва да я съжаляваш, а не да ревнуваш от нея.

— Да, бе. — Опитва се да убеди себе си, че брат й е прав, че тя е по-добре без Ник, без който и да е мъж. Че Ник е проблем на Теса, а не неин. Но в сърцето си знае, че единственото нещо, което се е променило от събота сутрин насам, е, че той е престанал да й се обажда. Тя през цялото време знаеше, че той е женен. Че има съпруга. Че искаше нещо — някого, — който не й принадлежи и вероятно никога няма да й принадлежи. Това получава. Точно това заслужава.

Джейсън издухва носа си, после я пита дали ще се оправи. Тя му отговаря „да“ и затваря телефона, опитвайки се да не заплаче, когато се завърта на стола си и се заглежда в мокрото петно на тавана.

След секунди телефонът й иззвънява, на дисплея се появява „скрит номер“. Тя го вдига, предполагайки, че пак е Джейсън, който иска да добави още нещо за Ник, някакъв „бисер“ за мъдростта на взаимоотношенията.

— Да-а?

— Здрасти, Вал. Аз съм — чува тя. Стаява дъх, съзнавайки, че това все още е най-любимият й.

У нея започват да се борят яростта и облекчението, когато казва:

— Здрасти, Ник.

— Как си?

— Добре съм — бързо и възможно най-убедително отговаря тя. Гласът й е студен, прекалено студен, за да изразява безразличие.

— Извинявай, че не ти се обадих…

— Няма нищо. Разбирам — прекъсва го тя, макар че съвсем не е нищо и че не разбира.

— Просто бях объркан… опитах се да уредя някои неща…

— Не си длъжен да ми даваш обяснение. Не е нужно — казва тя, надявайки се той да го направи въпреки това.

— Вал… — в гласа му се долавя тревога, което й дава известна утеха. — Може ли да те видя? Може ли да се срещнем някъде? Трябва да те видя, да поговорим.

Мислите й препускат бързо. Тя знае, че трябва да откаже. Знае, че трябва да опази сърцето на сина си, дори да не иска да предпази собственото си сърце. Чарли вече е привързан към Ник — пламенно е привързан, — но продължи ли тя да се вижда с него, ще стане още по-лошо, ако той я разочарова отново. Гърдите й се стягат, когато се приготвя да му каже, че идеята не е добра, че петъчната вечер беше грешка и че тя не може да си позволи още една такава. Но не може да го изрече. Не може да се застави да затръшне вратата напълно. Вместо това отваря уста и му казва, че тъкмо тръгва да се разходи в Комън[1] и ако иска, да дойде там.

— Къде? Къде точно да се срещнем?

— До Жабешкото езеро — казва тя възможно най-равнодушно, правейки се, че изборът не е обнадеждаващ и сантиментален. И не защото иска да се разходи с него на място, което обича, или заедно да вдишват студения зимен въздух. Нито защото си представя, че двамата ще водят там Чарли да кара кънки, а после ще пият горещ шоколад. Не за да създаде жив декор за спомена, който, надява се, той да остави. Обяснението, потвърждението, обещанието на това, което предстои.

Малко по-късно, след като се е гримирала, прокарала е гребен през косата си и е казала на секретарката си, че се налага да отиде на служебна среща, тя се навлича с тежкия си черен тренчкот, минава покрай кейовете, опразнени за през зимата. Вдишва режещия, студен въздух и отправя поглед към Южната станция, която изплува пред нея на фона на безцветното небе. Навлиза в посипания с чакъл търговски център, минава покрай магазините за електроника и пунктовете за химическо чистене, долнопробните барове и етническите ресторанти, сергиите с фалафели и продавачите на печени фъстъци. Продължава да върви сред тълпи от празнично настроени купувачи и шляещи се туристи и накрая стига до Тремънт Стрийт, с нейния внушителен изглед към сградата на Конгреса и градската историческа част със заоблени камъни. През цялото време вятърът фучи откъм пристанището, спира дъха й, пронизва я.

Когато пресича улицата и наближава Комън, зърва изпадналия възрастен бездомник, известен на мнозина като Руфъс. Помни, че той отдавна се навърта тук, но от доста време не се е появявал; тъмната му кожа е набраздена с бръчки, които не са повече от тези, които имаше близо десет години по-рано, косата му сивее само край слепоочията му. Погледите им се срещат и през ума й минава неизменната мисъл, когато го види през студените зимни месеци: Защо не се преселиш във Флорида, Руфъс?

Той й се усмихва, сякаш я помни от последната й разходка по този път и казва:

— Здра’ей, скъпа… Изглеждаш ’ного хубава днес, скъпа… Имаш ли долар? Не’кви дребни? — гласът му е нисък и дрезгав и странно успокояващ. Тя се спира и му подава петачка, той я поема и й казва, че има много красиви очи. Тя му благодари, избирайки да повярва, че говори сериозно.

— Бог дъ те бла’ослови — казва той и допира юмрук до сърцето си.

Тя кимва, обръща се и продължава по пътя си. Островърхите й ботуши не са предназначени за разходка и сега пръстите на краката й са вкочанени, студът й е отнел и най-слабия оптимизъм. Крачките й стават по-широки, докато се придвижва към Ник и съдбата си. Казва си да не драматизира излишно, че той е просто поредният мъж, поредната глава в сивия й любовен живот. Казва си, че предпочита да знае, отколкото да се пита, защото да се пита е винаги по-лошата част.

И ето че е вече в Комън и наближава Жабешкото езеро, което гъмжи от кънкьори, някои много добри, повечето неуверени, но всички до един ликуващи.

Изведнъж слънцето пробива облаците и тя заслонява очите си с ръка, търсейки с поглед Ник покрай периферията на езерото, дори на леда, сякаш той се е спрял и си е сложил кънки за едно бързо „кръгче“. Най-накрая го забелязва в тъмносиньото му палто и с огромен сив шал, омотан няколко пъти около врата му. Той присвива очи към нея, но тя още не може да каже дали вече я е видял. Оглежда го за една цяла минута или повече, преди погледите им да се срещнат. Лицето му светва, макар и без усмивка, и той започва да си проправя път към нея, гледайки в краката си, с ръце, пъхнати дълбоко в джобовете.

Тя се спира да го изчака, като сменя няколко пъти изражението си и накрая го оставя възможно най-безизразно. Няма представа какво да очаква — и все пак знае точно какво да очаква.

— Здрасти, Вал — поздравява я той, когато застава до нея. Очите му са ясни, толкова ясни, колкото могат да бъдат кафявите очи, но нещо в тях й подсказва, че той е дошъл, за да разбие сърцето й. И все пак, когато протяга ръце, за да я прегърне, тя не се отдръпва. Полага буза върху рамото му, когато му казва „здрасти“, но гласът й се изгубва във внезапния порив на вятъра.

Когато се отделят един от друг, той я поглежда в очите и казва:

— Страхотно е, че те виждам.

— И за мен — отговаря тя и гърдите й се стягат от предчувствие за наближаващ страх.

Той събира устни, после бръква в джоба си и изважда само една цигара и кибрит. Тя не е знаела, че е пушач — дори би се хванала на бас за обратното, но не го пита нищо, нито дали е скорошен навик или възстановен стар. Той отваря кибрита и драсва клечка с едната си гола ръка, което й напомня колко е сръчен в ръцете.

— Имаш ли една и за мене? — пита тя, когато тръгват да вървят.

— Съжалявам. Тази ми беше последната — гласът му е стегнат, неравен. Протяга ръка и й предлага цигарата си.

— Няма нищо — поклаща глава тя в знак на отказ. — Всъщност се пошегувах. Аз не пуша… освен когато пия.

— Да идем ли да пийнем нещо? — предлага той с къс, нервен смях.

Когато тя не продумва, той опитва с друг въпрос.

— Как е Чарли?

— Добре е — тя настръхва, въздържайки се да му каже нещо повече.

Той кимва и поднася цигарата до устните си. Дръпва със затворени очи, после обръща глава настрани. Не изпуска дима, само отваря уста и го оставя да излиза спираловидно над главата му и бързо да се разнесе. Оглежда се наоколо и промълвява нещо за пейка. Тя поклаща глава и казва, че предпочита да походи, защото е доста студено за сядане.

И те продължават да вървят покрай езерото, наблюдавайки радостните кънкьори, които правят кръгове по часовниковата стрелка като размазани ярки петна.

— Караш ли кънки? — пита я той, като лактите им се допират от време на време.

Тя изравнява крачката си с него, отдръпва се леко и отговаря „да“. После въздиша, с което му дава сигнал, че не е дошла тук да си бъбрят. След една пълна обиколка на езерото, той заговаря отново:

— Вал… Нашата нощ заедно… беше удивителна.

Тя кимва — няма как да го отрече, не е възможно да го отрече.

— Ти си удивителна.

Тя чувства как се напряга, гърлото й се стяга. Не иска комплименти, били те искрени или утешителни. Наясно е накъде върви разговорът и иска само съществената му част.

— Благодаря — повтаря тя, а после възможно най-бездушно добавя: — Ти също.

Той рязко спира и я хваща над лакътя.

— Може ли да идем някъде да поговорим. Някъде на закрито?

Тя вече не чувства стъпалата си, носът й почва да тече, затова кимва неохотно и тръгва след него към „Честнът 75“, ресторант, намиращ се на улицата със същото име. Настаняват се на маса в дъното и когато сервитьорката идва да вземе поръчката им, Валъри казва:

— За мен, нищо — и посочва Ник.

Той поклаща глава, пренебрегвайки решението й, и поръчва два греяни сайдера.

— Просто ми кажи, Ник — подхваща тя, когато сервитьорката се отдалечава. — Кажи ми какво мислиш?

— Мисля много неща — отговаря той и потърква неколкодневната си брада.

— Например?

— Мисля, че съм луд по теб.

Сърцето й подскача, когато той продължава, навеждайки се над тясната маса, лицата им са на сантиметри едно от друго.

— Мисля, че те обичам заради начина, по който изглеждаш, заради допира ти, заради вкуса ти. Обичам звука на гласа ти и как ме гледаш с тези твои очи… Мисля, че обичам начина, по който си с Чарли. Начинът, по който си ти самата.

— Може би това е просто физическо привличане? — спокойно пита тя, като се прави, че не е дълбоко развълнувана от думите му.

— Не — отсича той, клатейки непреклонно глава. — Не става дума за физика. Това не е свалка. Нищо такова. Аз те обичам, Вал. Това е истината. И се опасявам, че винаги ще си остане истина.

Тя вече получи своя отговор, издаде го думата опасявам се. Ник я обича, но му се ще да не е така. Иска я, но не може да я има. Това е неговото решение. Тя чувства как рухва вътрешно в момента, когато сервитьорката се връща с поръчката им. Обгръща с ръце топлата чаша и вдишва мускусния аромат на ябълка, чувайки как той продължава да говори сякаш на себе си.

— Знам кога точно се случи. Вечерта, когато отидохме в „При Антонио“ и ти ми каза, че Чарли няма баща.

— О, това ли било? — мъчи се да запази спокойствие, да премахне всяка горчивина в гласа си. — Опит за спасение ли? Понеже спаси Чарли и сега искаш да спасиш и мен ли?

— Взех и това под внимание — казва той и фактът, че не я опроверга автоматично, направи отговора му по-достоверен. — Мислих по въпроса, точно както се питах дали с това те привлякох — той отпива дълга глътка и довършва: — Но знам, че не е така. Във всеки случай не изцяло.

— И за мен не е — отговорът й е възможно най-близък до признанието й, че тя също го обича. — Аз нямам нужда да бъда спасявана.

— Знам, че нямаш нужда да бъдеш спасявана, Вал. Ти нямаш нужда от никого, ти си най-силният човек, когото познавам.

Тя се усмихва насила, сякаш да докаже, че теорията му е вярна, макар че тя самата не вярва в нея.

— Ти май не мислиш, че си силна — казва той, като че ли прочел мислите й. — И фактът, че смяташ, че едва се справяш… е толкова… толкова… не знам, Вал. Това е просто още едно нещо, което обичам у теб. Ти си силна и уязвима едновременно.

Навежда се към нея и затъква кичур коса зад ухото й.

Тя потръпва и казва:

— Но? — знае, че ще последва „но“, че винаги е имало „но“.

— Но… аз не мога… — гласът му пресеква, — не мога да го направя…

— Добре — казва тя, приемайки, че това е последната му дума, и не вижда причина да обсъждат защо не може да го направи.

— Не ми казвай „добре“, Вал. Не ме избавяй от затруднението толкова лесно.

— Няма никакво затруднение.

— Не говоря за „затруднение“ в буквалния смисъл… Просто имах предвид… Имах предвид, че направих грешка, като постъпих така с теб. Помислих, че щом изпитвам такива чувства към тебе, тогава нашата постъпка ще е в реда на нещата. Че ще мога да се разгранича от мъжете, които имат любовна връзка по причини, които са нередни… Но после Теса се върна от Ню Йорк и… и се оказа, че не мога да направя това изключение за себе си. За нас. Не и без да засегна всички около мен. Децата си… Чарли…

— Съпругата си — довършва тя.

Той кимва тъжно и потвърждава с думи:

— Да, и Тес… В момента нещата при нас не вървят гладко. А и не съм сигурен какво крие бъдещето… Но аз я уважавам. И все още съм силно привързан към нея. И ако не съм готов да захвърля всичко, всички изминали години, дома и семейството, които изградихме… ако не съм готов да го направя точно сега — той почуква по масата — днес, именно в тази секунда, значи не мога да бъда с теб. Просто няма да е редно, колкото и да го искам. Просто няма да е редно.

Тя прехапва долната си устна и кима, сълзите й парят очите.

— Повярвай ми, Вал. Обмислих всичко от всеки ъгъл. Опитах се да намеря начин да направя едничкото нещо, което искам… а то е да те заведа в леглото още сега… да те прегърна, да те любя… просто да съм с теб.

Тя прехапва устната си още по-силно, дишането й се учестява в последен опит да не се разплаче.

— Съжалявам — продължава той. — Съжалявам, че ти причиних това. Беше егоистично и нередно… И част от мене иска да каже… че може би един ден ние ще бъдем заедно… че може би един ден нещата ще бъдат различни… Но да кажа това ще бъде егоистично… фалшиво обещание… начин да те запазя, докато оправя положението вкъщи.

— Трябва да го оправиш — пита се дали го мисли сериозно и защо го казва, ако не мисли така.

Той кимва със сериозно, с изпълнено с тъга изражение.

— Ще се опитам.

— Това е всичко, което можеш да направиш — казва тя, питайки се какво ще повлече това след себе си. Дали ще се люби с жена си тази вечер. Дали вече се е любил с нея от последната петъчна вечер. А после: — Има ли друг лекар… друг лекар, при когото да ходим? — Гласът й пресеква, но тя успява да го овладее. — Защото не смятам, че ще е добре за Чарли да те вижда…

Той кимва в знак на съгласие, после бръква в джоба си и вади визитка, която плъзга по масата.

Тя я поглежда, очите й са замъглени и почти не чува оценката му за другия лекар.

— Доктор Уолфендън е прекрасен. Повечето, което знам, научих от него. Ще ти хареса. И Чарли ще го хареса.

— Благодаря ти — примигва, за да удържи сълзите си.

Ник кимва и също мига заедно с нея.

Тя взема визитката и казва:

— Трябва да вървя.

Той я хваща за китката, изричайки името й:

— Вал. Почакай. Моля те.

Тя отдръпва ръката си и му казва, че няма какво повече да чуе от него. Разговорът е приключил. Те са приключили.

— Сбогом, Ник — после става и се отдалечава от него, връщайки се отново в режещия студ.

[1] Много стар парк в Бостън. — Бел.прев. ↑

Глава 37
Теса

Докато времето минава и наближава Коледа, чувствам, че съм в някакъв кошмар и наблюдавам себе си отдалече, наблюдавам кризата в чужд брак с всичките й изтъркани признаци на депресия. Прекалявам с пиенето. Имам проблеми със съня и още по-големи със ставането сутрин. Не мога да задоволя силния си, ненаситен глад, независимо от количеството успокояваща бяла захар, което поглъщам. Самотна съм, но в същото време избягвам приятелите си, дори Кейт, а най-вече Ейприл, която ми е оставила безброй съобщения. Лъжа семейството си, изпращайки им вести с дребни подробности, моментални снимки на децата в скута на Дядо Коледа и ободряващи клипове от YouTube с бележки като Това е страхотно! или Ще ви хареса!, и то винаги с удивителни, а понякога с емотикони. Компенсирам най-вече с децата, лепвайки си изкуствена усмивка, докато тананикам коледни песни и продупчвам свободните дни на коледния ни календар с луд ентусиазъм. Лъжа Ник, когато се свивам на кълбо до него всяка нощ, напръскана с любимия му парфюм, правейки се, че съм имала още един продуктивен, радостен ден. Преди всичко лъжа себе си, като си казвам, че ако продължавам да се преструвам, мога да променя курса на живота си.

Но не мога да избягам от нея. Не мога да избягам — обсебена съм от една жена, която никога не съм виждала. Не съм сигурна в подробностите. Дори не знам дали текстовото съобщение, което видях, е от нея, нито дали Ник е бил с нея в нощта, когато бях в Ню Йорк. Не знам какво точно е видяла Роуми на паркинга. Дали е било невинно или не. Не знам спал ли е с нея, целувал ли я е, държал ли я е за ръката, или просто я е гледал с копнеж в очите, мислейки си за някое от нещата, споменати по-горе. Не знам дали й е казал за проблемите ни или по друг начин ме е предал.

Знам обаче едно. Знам, че съпругът ми е влюбен във Валъри Андерсън, единствената жена освен мен, с която той се е сприятелил. Жената, заради която е напуснал работа посред бял ден, за да отиде в училището — същото училище, в което го карах да отиде от месеци — рискувайки кариерата си, доброто си име, семейството си. Жената, с която се срещна вечерта на годишнината ни, в звездната нощ, когато е започнало всичко, нощта, когато за първи път е видял лицето й и лицето на детето й, същото, което оттогава той е възстановил и запаметил, което може би дори е обикнал. Разбирам това от начина, по който Ник отваря хладилника и се заглежда вътре, сякаш е забравил какво търси. Разбирам го от начина, по който се преструва, че е заспал, когато прошепвам името му в мрака. Разбирам го от тъжния начин, по който подпъхва завивките на децата вечер, сякаш си мисли какво ли би било, ако се раздели с тях. Разбирам го с абсолютната сигурност, която идва с предстоящата загуба на нещо, което отчаяно не си искал да загубиш. Разбирам го, просто защото го разбирам.

После, в един студен, безоблачен следобед със синьо небе, десет дни преди Коледа, когато не издържам нито секунда повече, той влиза в стаята с изражение, което ми говори, че и той не издържа нито секунда повече. Лицето му е намръщено, носът — зачервен, косата му — разчорлена. Той потръпва, когато отивам до него и отмотавам шала от врата му.

— Къде си бил? — питам с надеждата, че е излязъл да пазарува подаръци за Коледа за децата. За мен.

— В Комън.

— Какво си правил там?

— Разхождах се.

— Сам?

Той поклаща глава със скръбна физиономия.

— С кого беше? — стомахът ми се свива.

Поглежда ме и аз чувам името й в главата си миг преди той да го изрече на глас.

— С Валъри Андерсън. Майката на Чарли. — Гласът му пресеква и очите му заблестяват, сякаш ще заплаче, което ме ужасява, тъй като никога не съм виждала съпруга си да плаче.

— О! — Успявам да изпусна такъв звук или нещо подобно. Звук, който да потвърди, че съм чула името й, че разбирам какво става тук.

— Теса… Трябва да ти кажа нещо.

Поклащам глава от страх. Сигурна съм, че няма да е хубаво нещото, което иска да ми каже, нещото, което дълбоко в себе си вече знам, но не искам да повярвам окончателно. После той пада на едно коляно, точно както в деня, когато ми предложи брак.

— Не! — възкликвам, когато той взема ръцете ми и притиска кокалчетата ми в студените си бузи. — Кажи ми, че не е вярно.

Той гледа, без да помръдне, после повдига брадичка едва-едва.

— Не! — повтарям.

Той ме издърпва надолу, до себе си, направо на пода, и прошепва „да, вярно е“.

— Само целувка ли беше? — гледам го право в очите.

Прошепва „не, не беше само целувка“.

— Спа ли с нея? — питам с глас, който е толкова спокоен, че чак ме плаши и ме кара да си задам въпроса дали го обичам. Дали изобщо някога съм го обичала. Дали изобщо имам сърце. Защото в мене нищо не се разбива. Дори нищо не ме боли.

— Веднъж… Само веднъж.

Е, можеше да каже и десет пъти или сто, или хиляда. Могло е да бъде всяка нощ от деня, в който се оженихме. И сега от очите му бликват сълзи, той плаче. Нещо, което не направи последния път, когато коленичи пред мен. Което не направи на сватбения ни ден или в деня, когато застанах пред него с пластмасовия тест и, посочвайки му червените линии, му казах, че ще имаме бебе, нито в момента, когато за първи път взе Руби в ръцете си и официално стана баща, нито когато научи, че ще имаме момче, че той ще има сина, който винаги е искал.

Но ето че сега плаче. За нея. За Валъри Андерсън.

Пресягам се и избърсвам сълзите от бузите му, питайки се защо го правя и дали това ще бъде нашата последна размяна на нежности.

— Съжалявам, Теса. Много съжалявам.

— Напускаш ли ме? — питам го така, сякаш се съветвам с него какво да си поръчам — говеждо или риба.

— Не — отговаря той. — Приключих. Току-що.

— Току-що? По време на разходката ти?

Той кима.

— Да. Току-що… Теса… Ще ми се да върна нещата назад. Щях да ги върна назад, ако можех.

— Но не можеш — казвам повече на себе си.

— Знам… Знам…

Наблюдавам го, главата ми се върти, отмятайки множеството пъти, когато съм виждала да се разиграва този сценарий. С най-наивните тийнейджърки, които вярват, че никога повече няма да обичат, и със среброкосите, сбръчкани жени, за които вече няма време да си намерят другиго. С обикновените домакини и с някои от най-красивите и известни жени на света. Извиквам в съзнанието си такъв списък почти без никакво усилие, сякаш подсъзнателно съм се подготвила за този момент: Рита Хейуърт, Жаклин Кенеди, Миа Фароу, Джери Хол, принцеса Даяна, Кристи Бринкли, Ума Търман, Дженифър Анистън. Списъкът обаче не ми дава утеха, не ме успокоява, че постъпката му не е заради мен, че не отхвърля всичко, което съм.

Мисля за този теоретичен разговор, разговор, основан на „какво ще правиш?“, всеки път, когато съм го водила, включително съвсем наскоро с Роуми и Ейприл, когато, доколкото знам, Ник вече е спал с нея. Ами ако Ник ми е сторил това необяснимо нещо? Какво бих направила?

Ето че сега съм на път да разбера; отново наблюдавам себе си.

Откривам, че не плача. Не викам. Не се разпадам. Изобщо не се разстройвам. Не повишавам тон, защото мисля за децата си горе, в стаята за игри, знаейки, че това ще бъде ден, за който някога те ще разпитват, мисля какво ще им кажа тогава. Мисля си за майка си, после за баща си, после пак за майка си. Мисля за разправиите, които чувах, без да искам, и за тези, за които никога не узнах. После ставам, изправена и висока, и му казвам да си върви.

— Моля те! — Тези две думи не ме умилостивяват, напротив, изпълват ме с омраза. Омраза, която ми дава сила. Не се очакваше това, мисля си. Омразата не би трябвало да те прави силен. Но тя прави точно това.

— Върви си — повтарям и мигом ми минава през ума, че аз трябва да съм тази, която да си върви, че искам да остана сама, вън от тази къща. Защото, ако остана, силата ми може да се изпари. Може би ще рухна върху кухненския плот и няма да съм в състояние да претопля в микровълновата пилешките хапки или да изгледам заедно с децата специалната коледна телевизионна анимация на Чарли Браун, както им бях обещала. Защото видът на Лайнъс[1], който кръжи около онова хилаво дърво със синьото си одеяло, ще ми дойде в повече.

— Тръгвай си веднага! — казвам.

— Теса…

— Веднага — настоявам. — Не мога да те гледам.

После се отдръпвам от него, вървейки бавно заднешком, сякаш не изпускам от поглед врага си. Единственият враг, който някога съм имала. Наблюдавам го как увива отново шала около врата си и за миг си спомням деня, в който се запознахме в метрото, деня, в който разбрах, че ако се омъжа за Райън — милия, обикновен Райън, ще направя грешка. И у мен изплющява като с камшик иронията в цялата тази история, иронията, че си мислех, че Ник ме е спасил, наред с дълбоко съжаление. Съжаление за всяко нещо в нашия съвместен живот. За първата ни среща, за сватбения ни ден, за преместването ни в Бостън, за дома ни и всичко в него до най-прашната консерва със супа от леща в дъното на шкафа ни.

След това за част от секундата съжалявам дори за децата ни — мисъл, която ме изпълва с огромна вина и мъка и с още по-голяма омраза към човека, когото някога обичах повече от всеки друг. Мълчаливо си връщам съжалението назад, като френетично казвам на Бог, че не го помислих сериозно, че Руби и Франк са единствените правилни решения, които някога съм вземала. Единствените неща, които ми останаха.

— Съжалявам — казва той още веднъж, изглеждайки безутешен, оклюмал, изгубен. — Ще направя всичко, за да оправя това.

— Няма нищо, което можеш да направиш. Това не може да се оправи.

— Теса… аз приключих с нея…

— Ние с теб приключихме, Ник. Вече няма „ние с теб“… А сега си върви.

[1] Герой от гореспоменатата анимация. — Бел.прев. ↑

Глава 38
Валъри

Тя понечва да помаха на такси, за да се върне на работа, но после решава да походи пеша, надявайки се студът да вкочани и сърцето й, както всяка останала част от тялото й. Но когато сградата на кантората й се появява пред нея, тя разбира, че тази стратегия не е проработила, ни най-малко дори. Помисля си да влезе вътре, поне само да изключи компютъра си и да си вземе коженото куфарче, където са документите й, необходими за утрешната среща рано сутринта, но мисълта, че ще я видят и положително ще забележат състоянието й, ще разберат по някакъв начин, че сърцето й е разбито, я разколебава. Горката Валъри, ще споделят те помежду си и новината бързо ще се разпространи сред партньорите и сътрудниците. Както изглежда, няма късмет.

Затова се отправя към колата си, паркирана на четвъртия етаж на паркинга, и се вслушва в ехото на ботушите си по циментовия под. Голите пръсти на ръцете й са толкова сковани, че тя с голямо усилие отключва вратата и се пита да не би да са измръзнали. Такъв въпрос щеше да зададе на Ник само преди няколко дни — как разбира човек дали е измръзнал — не защото донякъде е медицинска справка, а защото беше започнала да обсъжда с него всякакви неща, до най-дребните подробности от деня си. И мисълта, че вече никога няма да може да му се обади, било то по някаква важна или маловажна причина, спира дъха й.

Тя потреперва, после се качва в колата си и запалва мотора, гледайки напред в мрачната, пепелява стена, която ту е на фокус, ту е размазана. След малко престава да сдържа сълзите си, очите й се замъгляват, раменете й се разтърсват от леко, сподавено хълцане. По-късно, когато вече е съвсем празна отвътре, тя си поема дълбоко въздух, издухва носа си и изтрива спиралата от очите си. После излиза на заден ход от мястото си и подкарва между колите към изхода, където минава покрай пазача със златни зъби на име Уили, който я изпраща с обичайния си поздрав.

Това е то, мисли си, докато кара до дома на Джейсън, за да вземе Чарли по-рано. Време е да продължа напред.

Когато обаче се събужда на сутринта, тя се чувства по-зле, много по-зле, сякаш на разочарованието му е била нужна цяла нощ, за да се разрази. Осъзнаването, че Ник си е отишъл, че няма вероятност за в бъдеще или дори друга вечер да са заедно, й причинява повсеместна болка, сякаш я е налегнала настинка. Тя става от леглото, влиза под душа, после продължава да върши всички други неща от всекидневието си, като чувства празнота, по-дълбока, отколкото някога си е представяла, че е възможна в живота й за толкова кратко време. Празнота, за която е сигурна, че никога няма да запълни, дори никога няма да се опита да запълни. Не си струва. Пита се кой глупак е казал, че е по-добре да си обичал и да си изгубил, отколкото изобщо да не си обичал — никога не е изразявала такова несъгласие с нещо.

Но колкото повече се опитва да прогони Ник от съзнанието си, толкова повече чувства липсата му, липсата на всичко у него. Името му, светващо на дисплея на телефона й, гласа, ръцете, усмивката му. Най-много й липсва усещането, че в живота й се е случило нещо специално, че самата тя е била специална.

Единственият лъч надежда, заключава тя, е определянето на точния момент. Защото макар наближаването на Коледа да прави скръбта й по-осезаема, то й дава и спокойствие, и концентрация, когато се залавя да върши съвсем сама обичайните, добре познати неща в стила на Норман Рокуел[1], които са свързани с най-хубавите спомени от детството й. Завежда Чарли да пее коледни песни в група от църквата на майка й, строи заедно с него къщи от меденки с джинджифил, помага му да пише писма до Дядо Коледа. През цялото време е на тръни, опасявайки се, че Чарли ще я попита за Ник, затова гледа да прави достатъчно чудеса в живота на сина си, за да не почувства той, че нещо му липсва.

Два дни преди Коледа, преди „вечерта на Бъдни вечер“, както я нарича Чарли, Валъри е изпълнена с особено удовлетворение от положените усилия. Когато двамата с Чарли сядат до елхата и отпиват от чашите си с яйчен шейк, впечатлението й е, че единствено тя чувства отсъствието на Ник — че Чарли е доволен. И наистина, в един момент той вдига поглед към нея и обявява, че тяхното коледно дърво е най-хубавото, по-хубаво от това във фоайето на училището му, дори по-хубаво от това, до което седи Дядо Коледа в мола.

— Защо смяташ така? — пита го тя, доволна от комплимента, чувствайки се горда, дори трогната.

— Защото то има повече цветна украса, по-гъсти клонки… и повече лампички.

Тя му се усмихва и си помисля, че окачването на гирляндите от лампички е една от онези задачи, които винаги е смятала за задължение на бащата, подобно на изхвърлянето на боклука или косенето на моравата, но пък много по-важно за децата. Поради това тя винаги е смятала, че никой мъж не може да върши по-фина работа, изискваща часове, за да се вплетат десетки жички с мигащи разноцветни лампички между клоните, и то възможно най-гъсто, и да се поставят толкова съвършено, сякаш за целта е била впрегната цяла армия от елфи. Тя отпива от шейка си, в който е сипала алкохол на око, и казва:

— Ами ще трябва да се съглася с теб. Ние наистина имаме страхотно хубава елха.

Само след миг Чарли се просва по корем на пода, подпира брадичка върху ръцете си и пита:

— Ник кога ще дойде да ни види?

Тя замръзва — името му, произнесено на глас, кара сърцето й да запърха, а после да се свие. Откакто нещата между тях приключиха, тя беше чула някой да го изрича само веднъж — когато Джейсън я попита за последни новини. Тя му отговори простичко, че всичко е свършило и че не желае да говори по въпроса — отговор, който брат й безмълвно прие.

Но сега тя не може да каже същото на сина си. Затова избъбря:

— Не знам, миличък — чувства вина, че го залъгва, но е твърдо решена да не разваля Коледата му, нито този момент, с отчаяното желание разговорът да почака до януари.

— А ние кога ще отидем при него? — продължава Чарли, като че ли усетил нещо нередно в гласа или изражението на майка си.

— И това не знам — повтаря тя и се усмихва пресилено. После се прокашля и се опитва да върне темата към елхата, като му казва, че онази там играчка снежен човек е направена от нея като малка.

— Ние трябва да го видим преди Коледа — настоява Чарли. — За да си разменим подаръци.

Валъри се напряга, но не казва нищо.

— Нямаш ли подарък за него? — продължава да пита детето.

Тя се замисля за ценните пощенски картички на парка „Фенуей“[2], които е купила за Ник по интернет, скрити сега в чекмеджето й за чорапи, и за билетите за симфоничен концерт, които е смятала да даде на Чарли, за да му ги подари, представяйки си тя и Ник да отидат заедно на концерта. Но сега поклаща глава и лъже сина си:

— Не, нямам.

— Защо? — пита той смутен. На слабата червеникава светлина от елхата тя едва вижда изгорената му буза и си помисля колко неща се бяха случили през последните два месеца, как изобщо не си беше представяла, че двамата ще си седят тук, просто ей така, че изобщо ще я тревожи нещо друго, освен здравето на Чарли. За миг й става приятно от това, докато не се замисля за емоционалните вреди, които създалото се положение може да нанесе. Възможно е да бъдат по-дълготрайни, отколкото белега на лицето му. — Защо не си взела подарък за Ник?

Стомахът й се свива, когато тя предпазливо отговаря:

— Не знам… Защото не е от семейството ни.

— Но той е наш приятел — настоява Чарли.

— Да… Обаче аз купувам подаръци само за семейството — пояснява тя неуверено.

Чарли като че ли се замисля над думите й, преди да продължи:

— Мислиш ли, че той е купил подарък за нас?

— Нямам представа, скъпи. Едва ли… Но това не значи, че не го е грижа за теб… — Гласът й заглъхва.

— О! — възкликва Чарли и за миг прави обидена физиономия. После лицето му се разведрява. — Е, както и да е. Аз пък имам нещо за него.

— Какво имаш? — пита тя нервно.

— Тайна! — Гласът му е загадъчен, характерен за всяко малко момче, което се опитва да бъде загадъчно.

— Аха — кимва тя.

Той я поглежда, сякаш се безпокои, че е наранил чувствата й.

— Свързано е с „Междузвездни войни“. Но ти няма да го разбереш, мамо.

Тя пак кимва, добавяйки мислено и това към увеличаващия се списък от неща, които не само сега, но и вероятно никога няма да разбере.

— Мамо? — обръща се той към нея след секунди мълчание.

— Какво има, Чарли? — надява се следващите думи на малкото й момче да се отнасят до „Междузвездни войни“, а не до Ник.

— Тъжна ли си?

Тя примигва, усмихва се и поклаща глава.

— Не. Не… Ни най-малко — опитва се да прозвучи, доколкото й е възможно, по-убедително. — Нали съм с теб. Как може да съм тъжна?

Детето като че ли приема отговора й и се пресяга да нагласи сцената на Рождество Христово покрай елхата — доближава главите на Йосиф и Мария една до друга като символичен жест, след което пита:

— Вие с Ник скъсахте ли? Както често прави Джейсън с приятелите си?

Тя го поглежда смаяна, а после объркана, и се опитва да подбере точните думи.

— Миличък, ние никога не сме били чак толкова близки. Ник е женен — за първи път тя обсъжда този основен факт със сина си, което още повече увеличава вината й. — Ние просто бяхме приятели.

— А вече не сте ли приятели? — гласчето му трепери, докато говори.

Тя се поколебава, но извърта въпроса.

— Аз винаги ще изпитвам топли чувства към него. А и той винаги ще изпитва топли чувства към тебе.

Чарли обаче не се подлъгва от думите й.

— Вие скарахте ли се?

Валъри знае, че няма как да избегне въпросите от тук нататък и че няма друг избор, освен да го съкруши. Два дни преди Коледа.

— Чарли… Не. Не сме се карали… Просто решихме, че не бива да бъдем приятели повече — объркана е, но напълно сигурна, че е подбрала точните думи.

Той я поглежда, сякаш току-що му е казала, че Дядо Коледа не съществува. Или пък че съществува, но тази година няма да се отбие в тяхната къща. И пита:

— Защо?

— Защото Ник е женен и има две деца… и не е от нашето семейство.

И никога няма да бъде, добавя тя мислено. После се насилва да изрече думите на глас.

— Той все още ли е мой лекар? — В гласа на Чарли се долавя напрежение и паника.

Тя поклаща глава и отговаря с възможно най-доволен вид, че вече има нов лекар, лекар, от когото Ник е научил всичко, което знае.

Като чува това, Чарли се задавя от вълнение, очите му стават огромни, червени, влажни.

— Значи и аз не мога да бъда приятел с него, така ли?

Валъри поклаща бавно, едва-едва глава.

— Но защо? — Този път детето извиква високо и се разплаква. — Защо да не мога?

— Чарли… — подхваща тя, знаейки, че каквото и обяснение да му даде, той няма да може да го разбере. И че можеха да избегнат всичко това, ако тя не беше постъпила толкова егоистично.

— Нищо, аз пък ще му се обадя — заявява ненадейно Чарли, като се изправя на колене, после на крака. — Той ми каза, че мога да му се обаждам по всяко време!

Със сърце, изпълнено с вина и болка, тя се пресяга към сина си.

Чарли сърдито се отдръпва и я удря по ръката.

— Той ми даде номера си! — хлипа детето; белегът му сега е зачервен от светлината, падаща под друг ъгъл. — Аз имам подарък за него!

Тя пак се опитва да го хване и този път успява и обвива ръце около него.

— Сладкият ми той — притиска го тя към себе си, — всичко ще е наред.

— Искам да си имам татко — продължава да хлипа Чарли и се отпуска в прегръдките й.

— Знам, сладурчето ми — сърцето й е още по-разбито отпреди, нещо, което не вярваше, че е възможно.

— Защо си нямам татко? — Той продължава да плаче, но постепенно плачът му преминава в тихо хлипане. — Къде е моят татко?

— Не знам, миличък.

— Той ни е напуснал. Всички ни напускат.

— Не — отговаря тя, дишайки в косата му, също разплакана. — Той напусна мен. Не теб.

Тя не е сигурна кого има предвид, но повтаря по-твърдо:

— Не теб, Чарли. Теб никога не те е напускал.

— Ще ми се да си имам татко — прошепва детето. — Ще ми се да можеш да ми намериш татко.

Тя отваря уста да му каже това, което често му повтаря — че всяко семейство е различно и че много хора го обичат. Но знае, че няма да е достатъчно. Не и сега, а може би никога. Затова само произнася името му отново и отново, притискайки се в него под тяхната красиво осветена елха.

[1] Американски илюстратор и художник (1894–1978). — Бел.прев. ↑

[2] Бейзболен парк в Бостън. — Бел.прев. ↑

Глава 39
Теса

Казах му да си върви. Исках да си върви. Но въпреки това го мразя, че ме послуша, че не остана и не вдигна скандал. Мразя го, задето тръгна спокойно към вратата, с раздалечени устни, сякаш имаше да ми каже още едно последно нещо. Изчаках да чуя нещо пророческо, нещо незабравимо, на което можех да отговоря в близките часове, дни, години. Нещо, което да ми помогне да осмисля какво се случи току-що на мен и семейството ми. Но той не продума, може би защото размисли и промени решението си. А по-вероятно, защото преди всичко нямаше какво да ми каже. После изчезна от погледа ми. След секунди чух вратата да се отваря и отново да се затваря с решителен, последен глух звук, звука на човек, който си тръгва. Звук, който винаги ме е натъжавал, дори когато съм знаела, че той ще се върне, дори когато е някой гостенин, когото с готовност чакам да си тръгне. Затова не биваше да се изненадвам, че този момент и неземното спокойствие, което последва, са по-лоши от действителния момент, в който Ник направи признанието си.

И ето, сега стоя сама, със замаяна глава и без дъх, преди да се обърна да седна на дивана в очакване яростта да ме залее, неконтролируемият порив да започне да разрушава нещо. Да разкъсам любимите му ризи, да смачкам трофейната му снимка на „Ред Сокс“ в рамка или да изгоря сватбените ни снимки. Да реагирам така, както се предполага, че всяка жена би реагирала в подобна ситуация. Да реагирам по начина, по който реагира майка ми, когато смачка новата кола на баща ми с бейзболна бухалка. И сега мога да чуя звука от взрива на стъклата, да видя бъркотията, която остана да покрива алеята за коли дълго след като баща ми дойде да измете и измие с маркуч следите от престъплението и как онези случайно останали парченца стъкло проблясваха през слънчевите дни, за да напомнят за разбитото ни семейство.

Но бях прекалено изтощена за отмъщение и по-важното, исках да вярвам, че съм твърде великодушна, за да постъпвам така. Освен това имах деца, които да храня, практически въпроси, които да разрешавам, и това впрегна цялата ми енергия, за да се отправя към кухнята и да подредя масата с любимите на децата ми подложки за хранене „Д-р Сус“[1], да приготвя две чинии пилешки хапки, грах и китайски портокали, после да напълня две чаши с прясно мляко, като капна в тях малко шоколадов сироп. Когато приготвих всичко, се обърнах към стълбите и забелязах пилешките гърди, които се канех да размразя, преди Ник да се прибере. Върнах ги обратно във фризера, после извиках поименно децата, заслушвайки се в бързите им стъпки. Те рядко се отзоваваха на мига, особено Руби, и се запитах дали не са доловили настойчивостта и нуждата в гласа ми. Когато лицата им се появиха на стълбището, осъзнах каква голяма нужда имам от тях и колко ме плаши и изпълва с вина тази силна нужда. Спомних си колко силно майка ми се нуждаеше от Декс и мен след развода си, потискащата тежест на тази отговорност, и набързо се помолих да бъда по-силна. Уверих себе си, че децата ми са още много малки, за да разберат разгръщащата се трагедия в живота им — малка утеха за мен, докато не осъзнах, че това беше трагедия сама по себе си.

— Здравей, мами — каза Франки, влачейки одеяло, усмихвайки ми се от средата на стълбите.

— Здравей, Франки — отговорих и сърцето ме прободе за него.

Наблюдавах как Руби заподскача по стълбите, подминавайки брат си, и когато надникна в кухнята, ме попита с иронично-обвинителен тон:

— Къде е татко?

Преглътнах силно и й казах, че татко е трябвало да се върне на работа, като мислено за първи път се запитах къде ли всъщност е отишъл Ник. На работа ли? Безцелно обикаля с колата ли? Или се е върнал при нея? Може би тъкмо към това се е стремял през цялото време. Може би е искал аз да направя избора, да изиграя по този начин картите си. Може би е предположил, че ще постъпя точно като майка си.

— Спешно ли го повикаха? — настоява Руби, събирайки тъмните си вежди точно като баща си.

— Да, спешно — кимам и измествам поглед обратно към Франки, който по нищо не прилича на баща си — факт, от който изведнъж ми става по-леко. — Хайде! Да си измием ръцете! — подвиквам весело, напредвайки към нашата вечер на един вид странен автопилот, правейки се, че днес е поредният обикновен ден. Правейки се, че животът ми — както и техният — не е бил разбит и смачкан току-що като мерцедеса на баща ми преди много години.

По-късно същата вечер съм се свила като ембрион на дивана, питайки се как успях да се въздържа през тези толкова дълги часове да не пролея една сълза, дори бях в състояние да разкажа безгрижно приказки за лека нощ на децата. Искам да вярвам, че това говори много за характера ми, за същността на това коя съм аз като личност и майка. Искам да вярвам, че това показва, че съумявам да бъда смела в критични моменти, да запазя достойнство пред лицето на бедствието. Че все още се владея, дори вече да не владея живота си. И може би отчасти, че всичко това е вярно.

Но по-вероятното е, че съм просто в шок — чувство, което започва да изчезва едва сега, когато вземам телефона, за да се обадя на Кейт.

— Здрасти, девойко — казва тя на фона на манхатънските звуци: просвирващи клаксони, скърцащи спирачки на автобуси, виковете на някакъв мъж на испански. — Как са нещата?

Забавям отговора си, после се чувам да изговарям думите на глас.

— Ник ми изневери.

И точно в този момент новата ми действителност идва на съвсем ясен фокус. Действителността, че Ник е и винаги ще бъде един от онези мъже. И по силата на неговия избор аз станах една от онези жени. Измамник и жертва. Ето какви сме ние с него сега.

— Теса… О, боже мой… Сигурна ли си?

Правя опит да отговоря, но не мога да произнеса нито дума и сълзите ми се отприщват като бент.

— Сигурна ли си? — пита тя отново.

— Да-а-а — хълцам, притискайки кутия хартиени кърпички до гърдите си. — Той лично го потвърди… Да.

— О, Теса… Мамка му — прошепва тя. — Много съжалявам, скъпа. Много съжалявам.

Тя ме изчаква да си поплача възможно най-дълго, мълвейки утешения, проклинайки Ник и най-накрая ме пита дали искам да споделя някои подробности.

— Няма нищо, ако не искаш… Ако не си готова…

— Няма много за разказване — изричам с мъка думите. — Тази вечер се прибра. Каза, че идва от разходка в Комън с нея.

— С коя нея? — притиска ме леко Кейт.

— Същата, която подозирахме. Която Роуми е видяла с него — не мога да изрека името й, заричайки се никога повече да не изрека името й отново и изведнъж разбирам как точно се е чувствала майка ми през всичките тези години.

— И той просто ти каза, че… има връзка ли?

— Не се изрази така. Не знам ти как би се изразила… Каза, че се е случило само веднъж. Правил секс с нея само веднъж — думите се врязват като нож в сърцето ми, продължавам да роня сълзи. — Каза, че бил приключил с това днес. Такава била работата. Сякаш неговата дума означава нещо.

— Добре, добре — прекъсва ме тя с оптимистичен тон, който ми се струва смущаващ.

— Какво добре?

— Значи няма да си… тръгне.

— О, не, тръгна си — изсмивам се подигравателно и гневът ми отново изплува на повърхността, като временно спира сълзите ми.

— Имах предвид, че… не те напуска. Че не иска… да бъде с нея…

— Ами то е ясно, че е искал да бъде с нея. И то адски силно.

— Но само веднъж. И сега съжалява. Разкайва се. Нали така?

— Кейт, да не би да се опитваш да ми кажеш, че не е станало кой знае какво?

— Не, съвсем не… Просто виждам нещо обнадеждаващо в това, че си е признал. Обратното на това да си го хванала…

— Каква е разликата? Нали го е направил. Направил го е. Чукал е друга жена. — Вече ставам истерична.

Кейт като че ли ме усети, защото отговаря:

— Знам. Знам, Теса… Не омаловажавам случилото се… ни най-малко. Но поне ти е казал. И поне е приключил с нея.

— О, ама той го казва. Нищо чудно да го прави и в този момент. В тази секунда. — И болезнените образи започват да се материализират в главата ми. Представям си блондинка, после брюнетка, после червенокоса. Представям си голям, пищен бюст, после малък, висок, после съвършен между тези два. Не искам да знам как изглежда тя и в същото време отчаяно искам да знам всичко за нея. Искам да е като мен, искам изобщо да не е като мен. Вече и аз не знам какво искам, очевидно не повече от това, което знам за мъжа, за когото се омъжих.

— Той не е с нея — продължава Кейт. — В никакъв случай.

— Откъде знаеш? — Искам тя да ми вдъхне сигурност, независимо колко силно се противопоставям на нейното уверение.

— Защото съжалява. Защото те обича, Теса.

— Глупости — възразявам и издухвам носа си. — Той обича себе си. Обича проклетата си болница. Обича пациентите си и както става ясно, техните майки.

Кейт въздиша, звуците зад нея изведнъж изчезват, сякаш тя е прекосила тротоара и се е качила в такси. После продължава:

— Какво смяташ да правиш?

За няколко секунди въпросът й ми дава власт, точно както това, че казах на Ник да си върви, ми даде власт. Но това чувство бързо се изпарява и кристализира в страх.

— Имаш предвид дали ще го напусна ли? — питам я.

Това е един чудесен, теоретичен досега въпрос в смисъл „какво би направила, ако…“.

— Да — отговаря тихо Кейт.

— Не знам — и осъзнавам, че вероятно имам избор. Бих могла да си го върна и да живея фалшив живот. Или пък да направя нещото, за което винаги съм казвала, че ще направя — да го напусна. Бих могла да седна с децата и да им съобщя новината, която би променила детството им и би се отразила на всяко важно събитие в живота им, когато пораснат. Дипломирането, сватбата, раждането на децата им. Представям си как Ник и аз стоим отделно един от друг, сами или всеки с нов партньор, но и в двата случая разстоянието между нас създава неизказано напрежение в момент, който трябва да е радостен.

— Не знам — повтарям, съзнавайки с гняв и скръб, с паника и страх, че не ми е останал никакъв добър избор. Че от тук нататък вероятност за щастие няма.

През следващите дни всеки час и буквално всяка минута е мъчение, белязано с вихър от емоции, твърде различни, за да се систематизират, но във всички нюанси на мрачното и по-мрачното. Срамувам се от това, което ми се случи, унижена съм от изневярата на Ник дори когато се погледна в огледалото. Бясна съм, когато той се обажда (шест пъти), изпраща ми имейли (три на брой) и пуска писма в пощенската ми кутия (два пъти). Но обезумявам и се изпълвам с дълбоко отчаяние, когато минава време, без той да направи нищо от това.

Разнищвам подробно мълчанието му, представяйки си ги двамата заедно, и у мен пулсират ревност и несигурност. Разнищвам още по-подробно думите му, извиненията му, признанията му в любов към мен и семейството ни, молбите му да му дам втори шанс.

Но с помощта на Кейт оставам бдителна и силна и не се свързвам с него — нито веднъж. Дори в моментите на най-голяма слабост късно нощем, когато съобщенията му са нежни и тъжни и сърцето ми се къса от самота. Наказвам го, разбира се, въртя ножа с всяко съобщение без отговор. Но също така правя всичко възможно да докажа на себе си, че мога да оцелея и без него. Навивам се да го уверя, че наистина мисля всичко, което му казах. Че с нас е свършено и че той повече няма място в дома и в сърцето ми. Че ще продължа напред, а той ще остане само баща на децата ми и нищо повече.

На този етап първият ми контакт с него се осъществява два дни преди Коледа, когато му пращам един имейл с точни наставления по отношение на децата и разрешението ми да дойде вкъщи в навечерието на Бъдни вечер. Никак не ми е приятно, че се налага да му „отпусна“ толкова много неща, че изобщо трябва да се свързвам с него по каквато и да е причина, но знам, че той има право да вижда децата — и по-важното, те имат правото да се виждат с него. Пиша му, че може да дойде у дома в три часа, че Каролин ще бъде тук и ще му отвори. Ще й платя за четири часа, но ако той поиска, може да я освободи, стига тя да дойде отново към седем, когато аз ще се върна. Не искам да се срещам с него. Пиша още да нахрани, изкъпе и облече децата в коледните им пижамки, а пък аз ще ги сложа да спят. Той може да си вземе всички лични вещи, които ще са му нужни през следващите няколко седмици, и ще определим някой уикенд през януари да дойде да си вземе останалите неща. Съвсем делова съм. Леденостудена. Препрочитам написаното, поправям една правописна грешка и кликвам „изпрати“. В рамките на секунди се появява отговорът му:

Благодаря ти, Теса. Моля те, би ли ме уведомила какво си казала на децата, защото искам да съгласувам обяснението си с твоето?

Имейлът пробожда сърцето ми, не поради това какво съдържа, а поради това какво не съдържа. Той не ме пита дали искам да се видим. Не пита дали четиримата можем да бъдем отново заедно. Не пита дали да дойде сутринта на Коледа и да види как децата отварят подаръците си. Бясна съм, че той като че ли се е предал, но после си казвам, че при всички случаи щях да му откажа и че не съм му оставила и най-малката вратичка, за да поиска повече. И това е така, защото такава вратичка няма. Няма нищо, което той да каже или направи, което да промени решението ми. Ръцете ми треперят, докато набирам отговора:

Казах им, че работиш много в болницата, защото момченцето е пострадало много лошо и има нужда от теб, за да подобриш състоянието му. Изглежда, това обяснение ги задоволи засега. Ще трябва да разрешим въпроса след празниците, защото не искам да помрачавам Коледата им.

Няма грешка в това кое момченце имам предвид, няма грешка и в подтекста: Ти постави друго дете пред своите. И поради този избор нашето семейство се разби завинаги.

По-късно същия следобед на външната врата се звъни. Очаквайки да е служителят от „Спешни пощенски пратки“ с последна доставка на коледни подаръци за децата, поръчани по каталог, отварям вратата. Но вместо него виждам пред себе си Ейприл с плик с подаръци и колеблива усмивка.

— Весела Коледа! — поздравява тя и усмивката й се разширява, но все още е стеснителна.

— Весела Коледа! — отговарям с пресилена усмивка, тъй като съм изпълнена с противоречиви чувства. От една страна, все още съм й сърдита за начина, по който ми поднесе нещата, и заради усещането ми, че двете с Роуми като че ли предизвикаха това да ми се случи. От друга страна, тя идва във възможно най-самотния ми момент и аз не мога да не се почувствам облекчена и мъничко щастлива, че се виждам с приятелка.

— Ще влезеш ли? — Тонът ми е нещо средно между формален и дружелюбен.

Тя се поколебава, тъй като посещения без предупреждение, дори сред близки приятелки, са твърдо в списъка й за faux pas[2] неща, но после казва:

— С удоволствие.

Отстъпвам настрани и я повеждам през антрето към много разхвърляната кухня, където тя ми подава плика с красиво опаковани подаръци.

— Благодаря ти… Но нямаше нужда — казвам и си мисля, че тази година за първи път реших, че подаръци за приятели и съседи просто няма да има. И като никога освободих себе си от това задължение, без да изпитам никакво чувство за вина.

— Просто направих обичайния си кейк. Нищо специално — казва тя, макар че този неин обичаен кейк е нещо превъзходно. — И малко подаръци за децата. — Тя се оглежда и пита къде са те.

— Гледат телевизия — посочвам с брадичка стълбите. — В моята стая.

— Ааа!

— Тия дни много се гледа телевизия — признавам.

— Телевизията е по-специална по това време на годината — съгласява се тя, което е рядко за нея. — Децата ми направо са пощръклели. И вече не се хващат на заплахата, че Дядо Коледа няма да дойде, ако не слушат.

Засмивам се.

— Така е. И Руби не се хваща на това. Тя на нищо не се хваща.

После, след един неловък миг на мълчание, я питам дали ще пие кафе.

— С удоволствие. Благодаря.

Тя се настанява край кухненския „остров“, а аз се обръщам да включа кафеварката, после се пресягам да взема от шкафа две еднакви чаши. При мисълта, че повечето чаши са в съдомиялната машина, а другите задръстват мивката, мислено свивам рамене, вземам първите две, които ми попадат, отказвам се от чинийките им и поставям само подложки за хранене.

Следващите няколко минути отново са изпълнени с неловко мълчание, затова съм благодарна, че съм заета да правя кафе, докато импровизирам отговори на въпросите на Ейприл за празничните покупки. До момента, в който й подавам чашата с черно кафе, вече съм набрала смелостта да й кажа, че знам причината, поради която се е отбила.

— Е, ти беше права за Ник — подхващам, сварвайки я неподготвена. — Беше права и за онази жена… Аз го изритах от тук миналата седмица.

Тя сваля чашата си и лицето й се набръчква от искрено съчувствие.

— О, боже… Не знам какво да кажа… Наистина съжалявам.

Кимам и докато сковано й благодаря, по лицето й се изписва терзание.

— Обещавам дума да не казвам. На никого. Никога.

Поглеждам я с недоверие.

— Ейприл, ние с него сме разделени. Той не живее тук. Рано или късно хората ще разберат. Във всеки случай обаче… какво ще говорят хората за мен е наистина най-малкото, което ме интересува в момента…

Тя кимва и забива поглед в недокоснатото си кафе. После си поема дълбоко въздух и заговаря:

— Теса… Имам да ти казвам нещо… Нещо, което държа да ти кажа…

— Ейприл — вметвам насмешливо, — моля те, без повече лоши новини.

Тя поклаща глава.

— Не се отнася за теб и Ник… а за мен. И Роб… — погледите ни се срещат за миг, преди тя да изтърси останалото. — Теса, просто искам да знаеш, че и аз минах по този път. Така че съм наясно какво ти е.

Гледам я, обмисляйки думите й, последното нещо, което съм очаквала да чуя от нея.

— Роб ти е изневерил? — питам шокирана.

Тя кимва почти незабележимо и изглежда точно така, както и аз — засрамена. Сякаш постъпката на Роб е неин провал, нейно унижение.

— Кога? — питам и си спомням последната ни игра на тенис, когато тя дръзко заяви, че би си тръгнала веднага, ако подобно нещо й се случи. И беше толкова убедителна.

— Миналата година.

— С кого? — но бързо добавям: — Извинявай. Не е моя работа. А и няма значение.

Тя отговаря, хапейки устните си:

— Няма нищо… С бившата си приятелка.

— Манди? — и си спомням колко беше обсебена Ейприл от желанието си да научи от Фейсбук нещо за гимназиалната любов на Роб и колко нелепо ми се струваше това тогава.

— Да. Манди — гласът й спада с една октава.

— Но… тя не живее ли в една от Дакотите[3]?

Тя потвърждава.

— Да, но възстановили връзка на срещата на випуска им по повод двайсет години от завършването — пояснява тя, като огражда с въздушни кавички думата „възстановили“. — Пачавра с фарговски[4] диалект.

— Откъде знаеш? Сигурна ли си? — питам, представяйки си сцената след разходката на Ник в Комън.

— Прочетох близо петдесет имейла между тях. И да не ти говоря, че… двамата не са оставили много на въображението. Той само дето не е направил снимки…

— О, Ейприл — изведнъж и най-малкото останало възмущение от нея — за обаждането й, за снизходителния й тон, когато ми разказа къде Роуми видяла Ник (тон, който вероятно беше в главата ми) и преди всичко за убеждението ми, че води прекрасен живот, изчезва. Умът ми препуска, докато се опитвам да си спомня за някакъв момент през миналата година, когато Ейприл да не е била хладнокръвна и спокойна, но не се сещам. — Нямах представа — добавям.

— Не казах на никого.

— На никого? Дори и на сестра си? Или майка си?

Тя поклаща глава и през къс, нервен смях добавя:

— Дори и на психоаналитичката си. Просто престанах да ходя при нея… Беше ми толкова неудобно да й кажа.

— По дяволите! — издишам силно. — Нима всички те изневеряват?

Ейприл поглежда през прозореца към задния двор и свива унило рамене.

— Как го преживя? — питам я, надявайки се поне да узная алтернативен път на онзи, по който майка ми беше тръгнала.

— Не съм го преживяла.

— Но вие сте заедно.

— Неискрено. Не сме правили секс близо година… Спим в отделни легла… Дори не сме вечеряли навън сами… И аз… дълбоко в себе си го презирам.

Пресягам се за ръката й.

— Ейприл, не се живее по този начин. Ти… Той съжалява ли? Мислила ли си да му простиш? — питам я така, сякаш изборът е толкова прост.

— Съжалява. Да. Но аз не мога да му простя. Просто… не мога.

— В такъв случай… — поколебавам се, сещайки се за баща ми, после за Роб, после за Ник, — минавало ли ти е през ума да го напуснеш? Да приключиш с него?

Тя прехапва долната си устна и отговаря:

— Не. Няма да стигна дотам. Бракът ми е същинска подигравка, но не искам да проваля целия си живот заради постъпката на Роб. А не искам да причинявам това и на децата си.

— Би могла да предприемеш такова нещо — казвам, знаейки, че съвсем не е толкова лесно, колкото звучи. Че разтрогването на брак е едно от най-трудните неща, които човек изтърпява. Знам го, защото го видях от първа ръка с родителите си и защото си го представям всеки ден, почти всеки час, откакто Ник ми пусна тази бомба.

— А ти това ли ще направиш? — пита ме тя.

Свивам рамене, чувствайки се отчаяна и нещастна, както изглежда тя.

— Не знам. Честно казано, не знам какво ще направя.

— Е, аз обаче не мога да предприема такова нещо — клати глава тя още по-тъжно. — Просто не мога… Явно не съм толкова силна.

Поглеждам приятелката си напълно объркана. Не съм сигурна какво трябва да направи Ейприл. Какво трябва да направя аз. Какво трябва да направи една силна жена. В действителност единственото, в което съм сигурна, е, че лесни отговори няма и че всеки, който каже, че има, значи никога не е бил на наше място.

Вече е Бъдни вечер и аз шофирам по тъмните, пусти улици, и наблюдавам как снежинките танцуват пред фаровете ми. Имам още един час до прибирането си вкъщи и вече съм изпълнила всичките си задачи: купих няколко чорапа, в които да напъхам подаръците за децата, върнах в магазина пуловерите, които бях купила за Ник, отбих се в хлебарницата, за да взема пайовете, които бях поръчала само минути, преди Ник да се прибере от разходката си в Комън, включително и кокосовия крем, който той се осмели да поиска предния ден, знаейки как е постъпил.

Опитвам се да не мисля за това, да не мисля за нищо, докато лъкатуша през обществените градини, свивам по „Бейкън“, после по моста на Мас авеню. Когато обаче стигам до Мемориала, телефонът ми върху съседната седалка иззвънява. Подскачам, питайки се дали, дори надявайки се, да е Ник — само за да мога отново да не се обадя. Но не е Ник — брат ми е, който още не знае какво се е случило. Решавам да не вдигам, защото не ми идва отвътре да лъжа, а и не искам да го натоварвам по Коледа. Но не издържам на мисълта да не чуя гласа му, на мисълта да не чуя който и да е глас. Затова си слагам слушалката и му казвам „здравей“.

— Весела Коледа! — прогърмява той в телефона, надвиквайки обичайната шумотевица край него.

Поглеждам „Ханкок Тауър“[5], чиято спирала свети с червени и зелени светлини, и също му пожелавам „Весела Коледа“.

— Днес получих картичката ти — казвам. — Снимката на момичетата е прелестна.

— Благодаря. Заслугата е на Рейчъл.

— Личи си — усмихвам се.

— А вие вкъщи какво планирате? — Гласът му звучи така, както се предполага, че трябва да звучи в навечерието на Коледа — жизнерадостен, безгрижен, блажен.

Мога да чуя Джулия да пее кичозна версия на „Рудолф, червенокосият северен елен“ високо и фалшиво и звънливия смях на майка ми и си представям сцената, която винаги съм приемала за даденост.

— Ъ-ъм… нищо специално — отговарям, докато минавам по моста „Солт-енд-Пепър“ и излизам отново на Бийкън Хил. — Просто… нали знаеш… като на Бъдни вечер — гласът ми заглъхва, защото осъзнавам, че говоря безсмислици, дори не съставям едно цяло изречение както трябва.

— Добре ли си? — пита ме Декс.

— Ще се оправя — отговарям с пълното съзнание, че се издадох и че връщане назад няма. Но колкото и виновна да се чувствам, задето помрачих вечерта му, някак ми олеква. Искам брат ми да е в течение.

— Какво се е случило? — пита той, сякаш знае отговора. Гласът му е повече гневен, отколкото тревожен, нещото, което липсваше в реакцията на Кейт.

— Ник наистина имал връзка — казвам; за пръв път употребих думата, след като бях решила само преди няколко часа — в хлебарницата, — че дори „веднъж“ означава връзка поне когато има замесени чувства, водещи към случилото се.

Декс не пита за подробности, но аз му ги давам, включвайки признанието на Ник, това, че съм го изгонила, че не съм го виждала оттогава и че макар в момента да прекарва няколко часа с децата, на Коледа той ще бъде сам.

После додавам:

— Знам, че ще поискаш да кажеш на Рейчъл. И нямам нищо против. Но, моля те, не казвай на мама. Държа аз да й кажа.

— Имаш думата ми, Тес — обещава той, после издиша шумно и изругава: — По дяволите!

— Знам.

— Направо не мога да повярвам, че е постъпил така.

Лоялността му, толкова пламенна и непоколебима, навлажнява очите ми, пробожда сърцето ми. Казвам си, че няма да плача. Не и преди да се прибера. Не и на Бъдни вечер.

— Всичко ще е наред — успокоявам го в момента, когато минавам покрай Адвентистката църква, където на тротоара се тълпят семейства — службата или е свършила, или скоро ще започне.

— Да му се обадя ли? — пита ме той.

— Не знам, Декс… — питам се каква полза би имало от това. — Какво ще му кажеш?

— Просто искам да поговоря с него.

Думите му ме карат да си представя гангстер, който отива да „поговори“ с някого, с пистолет, втъкнат в колана на панталоните му.

Минавам покрай магазина на Чарлс, който е затворен и тъмен, и отговарям:

— Няма смисъл, наистина… Мисля, че взех решението си.

— А то е?

— Смятам да го напусна… Не искам да живея в лъжа — сещам се за Ейприл и изведнъж решавам, че не мога да направя същия избор като нейния.

— Добре. Трябва да го направиш.

Изненадана съм от категоричния му отговор, особено като знам колко много е харесвал Ник.

— Според теб той ще направи същото отново, така ли? — питам и си помислям за баща ни, сигурна, че и Декс си го мисли.

— Не знам. Но не мисля, че трябва да го дебнеш и да се опитваш да разбереш.

Преглъщам силно, питайки се как бих могла да се изпълвам с толкова противоречиви чувства от съвета му.

Колкото и да ме утешава неговото черно-бяло становище, все пак чувствам силна нужда да го смекча, да накарам брат си да признае, че това е мъглив терен.

— Ти никога не би направил такова нещо на Рейчъл, нали? Би ли?

— Никога! — отсича той с цялата сигурност на света. — Абсолютно никога.

— Но… нали…

— Знам — прекъсва ме той. — Знам, че преди изневерих. Но не на Рейчъл — той млъква внезапно, вероятно осъзнавайки болезнения намек. Че не би изневерил на съпругата си, любовта на живота му. Че хората не изневеряват на истинската си любов.

— Разбирам.

— Виж — опитва се да си вземе думите назад — не казвам, че Ник не те обича. Сигурен съм, че те обича… Но това… това е просто…

— Какво? — стягам се, за да чуя отговора му.

— Това е просто непростимо.

Кимам, очите ми се напълват със сълзи, докато повтарям думата във всичките й форми — непростимо, прощавам, простено, прошка. Това е думата, която отеква в главата ми, докато с брат ми си разменяме обичам те и дочуване и аз се връщам в Уелзли, минавам покрай къщата на Ейприл, чиито прозорци са украсени с венци с аленочервени панделки, и свивам по собствената си алея за коли, където виждам белия сааб на Каролин, паркиран на мястото на Ник. Продължавам да чувам тази дума и когато децата и аз изнасяме навън сладки и млечен шейк за Дядо Коледа и докато седя в сутерена, увивам подаръци и чета напечатаните с дребен шрифт инструкции за сглобяване на пластмасовите части. Мога ли да простя на Ник?, питам се наум с накъдрянето на всяка панделка, с всяко завъртане на отвертката. Ще мога ли някога да му простя?

Има и още въпроси — повече, отколкото мога да ги преброя, някои от които като че ли от значение, други — без никакво значение, но пак не могат да бъдат заглушени. Какво биха направили моите приятелки? Какво ще каже майка ми? Още ли обичам съпруга си? Кого обича той — мен или другата жена, или и двете? Тя обича ли го? Наистина ли се е случило само веднъж? Ще го направили пак? Искали той да го направи пак? Какво има тя, което аз нямам? Защо си призна той — от чувство за вина или от лоялност? Наистина ли той е сложил края — или тя? Наистина ли иска да се върне вкъщи, или просто иска да запази семейството си цяло? Какво е най-добре за децата? Какво е най-добре за мен? Как би се променил животът ми? Ще се чувствам ли добре? Ще се чувствам ли някога отново добре?

[1] Псевдоним на американския хуморист, илюстратор и автор на детски книжки Тиодор Сус Гайзел (1904–1991) — Бел.прев. ↑

[2] Faux pas — гаф, нетактичност (фр.) — Бел.прев. ↑

[3] Територия в Съединените щати, разделена на щатите Северна Дакота и Южна Дакота. — Бел.прев. ↑

[4] От Фарго, град в Северна Дакота. — Бел.прев. ↑

[5] Шестдесететажен небостъргач в Бостън, висок 241 м, завършен през 1976 г. — Бел.прев. ↑

Глава 40
Валъри

Валъри все не може да реши дали навечерието на Новата година е повече за поглед назад или за поглед напред, но тази година и двете предположения я карат да мисли за Ник, и двете я карат да се чувства нещастна. Той й липсва ужасно много и е сигурна, че още го обича. Но в същото време е и много разгневена, особено тази вечер. Наясно е, че той изобщо няма да признае нищичко на жена си и не може да избие от главата си романтичните, приятни образи на тях двамата как прекрачват в Новата година, вдигайки тостове с шампанско, последвалите продължителни целувки и грандиозните планове за бъдещето им — може би още едно бебе, за да може Ник наистина да отвори нова страница след случилото се миналата година.

В един момент е толкова убедена, че той я е забравил напълно, че за малко да загуби самообладание и да му изпрати текстово съобщение, безвреден новогодишен поздрав от един ред, само и само да развали вечерта му и да му напомни какво е направил.

Но се отказва, както защото е твърде горда, така и защото не го мисли сериозно. Не иска Новата му година да бъде щастлива, иска той да страда толкова, колкото страда и тя. Срамува се от тези мисли и си задава въпроса дали е възможно да обичаш истински някого, на когото пожелаваш зло. Не е сигурна в отговора, но решава, че той не е от особено значение, защото отговорът няма да промени нищо. Тя не може да направи нищо, за да промени каквото и да е, разсъждава тя, както седи до кухненската маса с Чарли и предлага всеки от тях двамата да напише решения за настъпващата година.

— Какво е решение? — пита Чарли, докато тя плъзга към него жълт лист с редове, откъснат от бележник.

— Ами нещо като цел… Обещание пред самия себе си.

— Като да си обещая да се упражнявам на пианото ли? — пита детето. Нещо, което почти беше изоставил след злополуката.

— Точно така. Или да решиш да поддържаш стаята си чиста. Да си създадеш нови приятели. Да изпълняваш много точно терапията си.

Той кимва, взема молива си и я пита как да изпише правилно „терапия“. Тя изговаря думата буква по буква, после написва на своя лист: Да ям по-малко преработена храна, повече плодове и зеленчуци.

Те продължават в този дух — съсредоточени, обсъждайки и разменяйки мнения, — и след половин час всеки излиза с по пет решения, до едно практични, предвидими и изпълними. И все пак, когато залепва със скоч листовете им за хладилника, тя знае, че заниманието им, макар и продуктивно, е донякъде измамно, защото само едно решение е от значение и за двамата в момента: да преодолеят Ник.

Като завършек тя прави вечерта възможно най-забавна и празнична, като играе безпаметно много пъти „Черен Петър“, гледа с Чарли „Междузвездни войни“ и му разрешава за първи път да остане буден чак до полунощ. Когато топката на Таймс Скуеър пада и отбелязва полунощ, те си пийват искрящ сайдер в тънки кристални чаши и хвърлят по шепа конфети, които сами са си направили. Въпреки това през цялото време тя чувства празнината, пресилената радост в усилията си и което е по-лошо, долавя същото и у Чарли, особено когато го слага да спи. Изражението му е прекалено искрено, ръцете му се увиват около врата й прекалено силно, думите му са прекалено формални, когато й казва колко много се е забавлявал, когато на практика й благодари.

— О, сладурчето ми — заговаря тя, мислейки си, че сигурно е единствената майка на света, която желае синът й да забрави да казва „благодаря“. — Аз толкова обичам времето, прекарано с теб. Повече от всичко друго.

— Аз също.

Тя придърпва завивките до брадичката му и го целува по бузите и челото за лека нощ. После му пожелава приятни сънища и отива да си легне, като преди това проверява още веднъж телефона си за обаждания, след което заспива и се събужда в Новата година.

Винаги е мразила месец януари по обичайните причини: следпразничното разочарование, късите тъмни дни и лошото бостънско време, с което, независимо че не е живяла другаде, знае, че няма да свикне. Мрази североизточните силни ветрове, дълбоката до глезените сива киша, безкрайно протакащите се мъчителни студове със сериозни минусови температури, студове, толкова силни и хапещи, че дните с температури дори от един градус над нулата действат като отдих, като закачлив намек за пролетта, докато дъждовете и температурите не започнат отново да падат като камък и не заледят всичко.

Но тази година, този януари, е особено непоносим. И с минаването на дните тя започва да се тревожи, че паниката никога няма да я напусне. Дълбоко е разочарована от Ник, но същевременно не спира да се безпокои за Чарли и тези две чувства се сгъстяват в сърцето й и постепенно преминават в обикновена позната горчивина, състояние, от което тя винаги се е пазела дори когато е била най-потисната.

Един следобед към края на месеца, докато е все още на работа, й се обажда майката на Съмър. Тя мигом си спомня за думите на дъщеря й на детската площадка, от което я пробожда лошо чувство, и се приготвя да чуе за ново произшествие.

Но гласът на Бевърли е топъл и безгрижен, без следа от някаква неприятност.

— Здравей, Валъри! В неудобен момент ли те хващам?

Валъри поглежда купчината документи на бюрото си и стомахът й се свива, когато отговаря:

— Не, съвсем не… Тъкмо да си отдъхна малко от пленителния свят на възстановяването на застраховки.

— Звучи съвсем малко по-добре от пленителния свят на счетоводството — отговаря Бевърли с жизнерадостен смях, който напомня на Валъри, че независимо от всичко, тази жена всъщност й харесва. — Е, как си? Добре ли прекарахте празника? — продължава тя.

— Да-а — лъже Валъри. — Много добре. А вашият как мина?

— О! Добре, но беше пълен хаос. Тази година дойдоха децата на съпруга ми — и четирите — и неговите бивши тъст и тъща, което е… дълга и изключително странна история, но няма да те отегчавам с нея… Така че, да ти кажа право, само чаках да се върна на работа. Като имаш предвид, че изобщо не обичам работата си — тя отново се разсмива и тогава Валъри заключава с облекчение, че ако е станало нещо лошо в училището днес, то няма да е чак толкова страшно.

— Чу ли новината? — продължава Бевърли с развеселен глас.

— Каква новина? — Валъри се въздържа да й каже, че не е в социалния кръг на училището, нито в който и да е друг.

— За последната любовна връзка?

— Не — отговаря тя и неволно си представя Ник, винаги си представя Ник.

— Съмър и Чарли — продължава Бевърли — са новината.

— Съмър и Чарли? — повтаря като ехо Валъри, сигурна, че Бевърли е разбрала погрешно фактите — или пък си прави някаква лоша шега.

— Да-а. Очевидно нещата са много сериозни… Всъщност ние вероятно трябва да седнем и да започнем да уточняваме подробностите за сватбата и вечерята. Според мен трябва да е по-скромна… Какво ще кажеш?

Валъри се усмихва, леко обезоръжена.

— Винаги съм била за по-скромните неща… Макар че, трябва да призная, нямам много опит в сватбените планове.

Обикновено тя не изрича подобни неща, не разкрива нищо, свързано с лична информация, и затова й става неудобно, докато не чува как Бевърли се разсмива и изразява съгласие с нея.

— Не се безпокой. Аз съм ги правила три пъти. Така че, заедно, ние сме за обикновена.

Валъри също се разсмива искрено — за първи път през тази година — и казва:

— Хубаво ще е да е обикновена.

— Много ще е хубаво да е обикновена. И все пак, не мога да го проумея… — казва Бевърли с весело одобрение. — Но както и да е. Да. Чарли и Съмър… Наистина ми е приятно… Не бях във възторг от предишното й гадже. По-скоро не бях луда по майка му… а това всъщност е от значение, нали?

Валъри пита кое е било бившето й гадже и се изпълва с леко задоволство, когато Бевърли изрича името на Грейсън. Но пак се въздържа да прави унизителен коментар за Роуми и вместо това пита:

— Те всъщност… разлюбиха ли се?

— Не съм запозната с подробностите. Знам само, че точно преди Коледа те, по-точно тя заяви, че скъсват. Нейният подарък съвсем не беше на висота… или поне не можеше да се сравни с гривната с мъниста, която й подари Чарли.

Валъри зяпва от почуда, като си спомни за гривната, която Чарли направи по време на терапията и за която тя реши, че е за нея, но така и не я видя под елхата.

— Сериозно? Не ми е казал — отговаря тя шокирана… в добрия смисъл.

— Да-а. Беше в пурпурно и жълто — любимите цветове на Съмър… Очевидно добре си го научила…

Валъри се усмихва, оценявайки този жест на Чарли, оценявайки и най-малкото одобрение, което може да получи тя, особено като родител.

— И тъй, просто ти се обадих, за да те питам дали вие двамата искате да се срещнем тази събота? На нещо като първа среща с придружители? — предлага Бевърли.

Валъри се обръща към прозореца и наблюдава как мракът и лапавицата падат върху града.

— Звучи чудесно. С удоволствие приемаме — отговаря тя, изненадана, че наистина го мисли.

По-късно същата вечер, докато вечерят тако[1] у Джейсън, тя решава да каже на Чарли за уредената му среща със Съмър. Тя се вълнува заради сина си, макар част от нея все още да се пита дали тази свалка не е била изфабрикувана от Бевърли, за да изкупи майчинската си вина.

— О, Чарли — подхваща тя нехайно, докато сипва от нарязаните на кубчета домати и лук в своята чиния от редицата, подредена от Ханк върху кухненския плот. — Майката на Съмър ми се обади днес.

С крайчеца на окото си тя вижда, че Чарли я поглежда с извити от любопитство вежди.

— И какво ти каза? — пита той.

— Покани ни и двамата да се срещнем с тях двете в събота. Аз приех. Добре ли направих? Искаш ли да отидем?

Тя го поглежда, изчаквайки реакцията му.

— Да — отговаря той и по лицето му пробягва лека усмивка, която потвърждава всичко.

Валъри му се усмихва, щастлива, че вижда и него щастлив, но в същото време изпълнена с нов вид желание за закрила — от онзи вид, който идва, когато нещата вървят добре. Минава й през ума, че тя винаги е вярвала в малките очаквания. Не можеш да бъдеш наранен, ако не ти дреме. Ник доказа тази теория.

— Ей. Момент. Коя е Съмър? — пита Джейсън, макар Валъри да е сигурна, че много добре знае коя е, а Ханк гледа с любопитство.

— Едно момиче от нашия клас — пояснява Чарли и ушите му издайнически порозовяват.

Ханк и Джейсън се подсмихват многозначително, после Ханк счупва леда, като сърдечно се обръща към Чарли с въпроса:

— Чарли! Да не би да си имаш гадже?

Чарли прикрива още една, малко по-широка усмивка със залък тако и свива рамене.

Джейсън се пресяга и го удря по рамото.

— Само така, паленце! Готина ли е?

— Красива е — отговаря Чарли и гласът и изражението му са толкова чисти, искрени и ангелски, че Валъри чувства необясним възел в гърдите си — чувство, за което не може да определи дали е хубаво или лошо.

Вече у дома, докато тя маже с мехлем, съдържащ витамин Е, бузата на Чарли и забелязва, че той я гледа с широко отворени очи, преди да заговори, чувството в гърдите й се връща.

— Знаеш ли, мамо, Съмър съжалява за онова, дето ми каза.

Тя чувства, че се напряга, спомняйки си думите й.

— О! — възкликва тя предпазливо.

— Че съм имал мутра на извънземен — добавя той прозаично.

— Наистина ли? — не знае какво друго да каже.

— Да. Извини ми се. И каза, че си взема думите назад. Че харесвала лицето ми в този вид… И затова… и затова аз… й простих. Ето защо сега тя ми е приятелка.

— Много се радвам — казва Валъри, обзета от неопределена емоция. Тя гледа Чарли и не може да реши дали той само я осведомява, или иска разрешението й за чувствата си. — Прошката е хубаво нещо — продължава тя, което като че ли покрива и двете вероятности. И в този момент, гледайки обезобразеното, но доволно лице на сина си, тя изпуска част от горчивината си навън и чувства, че сърцето й започва да се отпуска, съвсем лекичко.

[1] Традиционно мексиканско ястие — сгъната надве питка тортиля с плънка от кайма, сирене, фасул и др. — Бел.прев. ↑

Глава 41
Теса

През следващите дни откривам, че гневът се преодолява по-лесно, отколкото скръбта. Когато съм гневна, мога да си изкарам всичко на Ник — за неговия провал, неговата грешка, неговата загуба. Мога да съсредоточа цялата си енергия върху това да го накажа, да не пожелая да го видя, да го напусна най-накрая. В момент на черногледство дори обмислям да го предам на Комисията по етиката в болницата. Утешават ме острите, точни линии на гнева, ясната му пътна карта. Гневът ме кара да вярвам, че брат ми е прав — не бива да има прошка или втори шанс. Животът трудно ще продължи напред, но все пак ще продължи.

Скръбта е по-сложен въпрос. Тя е нещо, което не мога да насоча към Ник, тъй като тя засяга също и моята загуба, загубата на децата ми, загубата на семейството ни и всичко, което някога съм ценила високо и в което съм вярвала. Тя съдържа елемент на страх и елемент на съжаление, на желание да мога да върна часовника назад и да постъпя другояче, да пазя по-бдително брака си. Да бъда по-добра съпруга. Да му обръщам повече внимание. Да правя повече секс. Да бъда по-привлекателна. Когато скръбта ми се стоварва, се улавям, че се вглеждам навътре в себе си, обвинявайки се, че по някакъв начин съм допуснала това да се случи, че не съм забелязала, че то се задава. Скръбта също така има и дезориентиращо въздействие, без да ми предлага никаква стратегия, оставяйки ми само един избор — да страдам, докато гневът не ме завладее отново.

На сутринта на трийсет и шестия си рожден ден — един ужасен, силно ветровит понеделник през януари — се озовавам право в лагера на гнева, който се усилва още повече, когато Ник се обажда малко след като Каролин е дошла, за да наглежда Франки, докато аз закарам Руби на училище. За малко да вдигна телефона, но устоявам на взетото си решение и го оставям да заговори по гласовата поща, дори си вземам душ, преди да проверя съобщението му. Когато най-накрая го изслушвам, долавям нотка на отчаяние в гласа му в пожеланието му за честит рожден ден, последвано от настойчива молба да ме види, дори само за да получи усещане за семейство. Изтривам го веднага, заедно с имейла, с който ми съобщава, че ако няма да се срещнем, той ще остави подаръка си за мен на предната веранда, както направи и с все още неотворения подарък за Коледа — кутийка, толкова малка, че може да е само някакво бижу. Мигом си спомням помрачената ни годишнина и у мен се надига прилив на възмущение към него — заради това, че тогава не ми поднесе нито подарък, нито картичка. Заради това, че изобщо не изключи телефона си. Заради всичко. Задържам този гняв, твърдо решена да не мисля за Ник или за положението си на рождения си ден.

После най-неочаквано се оказва, че разведените ми родители, на които не съм казала новината, са в града. Гостуването на майка ми винаги е нещо като подарък, понеже тя обикновено пропуска да се види с мен или брат ми на „годишнината от раждането ни“, както казва тя, а пък баща ми е в Бостън за някаква среща, организирана в последния момент. Той ми се обажда да ми честити рождения ден, после ми казва, че има няколко свободни часа преди обратния си полет за Ню Йорк.

— Може ли да заведа малкото си момиченце на обяд? — пита той закачливо.

Написвам набързо в един бележник Татко е в града и го вдигам, за да го покажа на майка ми, която ми хвърля пресилена, широка, фалшива усмивка. Виждам право през нея и изпадам в стрес само при мисълта да бъда на една маса с тях двамата, затова отговарям:

— Дявол го взел, татко. Вече имам планове. Съжалявам…

— С майка ти ли? — пита той, знаейки, че тя признава този ден за свой, а той пък преотстъпи правата за всички рождени дни, наред с мебелите, албумите за снимки и Уолдоу, нашето любимо (на всички, освен на мама) куче басет. На мен и Декс винаги ни е било ясно, че майка ми задържа Уолдоу от злоба — реакция, която навремето ме ядоса, но сега я разбирам.

— Да-а, с мама. — Връхлитат ме два вида емоции, привидно противоположни. От една страна, се чувствам силно лоялна към майка си, заедно със съвсем нова съпричастност към всичко, което е преживяла, от друга, изпитвам неудовлетвореност заради нея, от нея, защото искам тя да може да преодолее горчивината, която, сигурна съм, все още изпитва. Горчивина, която не вещае добро за бъдещето ми, както и за бъдещето на Руби и Франк.

— Ясно. Разбрах — казва той. — Но се надявах и аз да те видя. — В гласа му се прокрадва нотка на раздразнение, сякаш иска да каже: Минаха години от развода. Не можем ли да се държим като зрели хора и да продължим напред?

— Ти… сам ли си? — питам с въодушевление, знаейки че присъствието на Даян много ще наруши сценария, който в действителност планирам.

— Да, тя е в Ню Йорк… Хайде, мила, нека се видим. Няма ли да ти е хубаво, ако и двамата ти родители те заведат на обяд заедно, на трийсет и петия ти рожден ден?

— Трийсет и шестия — поправям го.

— Можем да се направим, че е толкова — казва той и долавям, че се смее самодоволно. Баща ми повече от мен — или всяка друга жена, която познавам — мрази остаряването, нещо, което майка ми приписва на неговата, както я нарича тя, безгранична суета. — Е, какво ще кажеш, дечко?

— Един момент, татко — затискам с ръка телефона и прошепвам на майка ми: — Той иска да дойде с нас. Как мислиш…

Тя свива рамене.

— От тебе зависи, мила. Това е твоят ден.

— Ще се справиш ли? — не се подлъгвам по хладнокръвното й изражение.

— Разбира се, че ще се справя — отговаря тя с едва доловима обида.

Замълчавам, после се обръщам отново към баща ми и му казвам къде да се срещнем. Междувременно, с крайчеца на окото си наблюдавам как майка ми изважда пудриерата си с огледалце и внимателно, но нервно освежава червилото си.

— Чудесно! — казва той.

— Ди-на-мит — отговарям без следа от вълнение, питайки се дали някога ще постигна безразличието, което очевидно не се удава на майка ми. Или дали след години ще чуя името на бившия си съпруг и ще изпитам такава неистова нужда да изглеждам възможно най-добре. За да покажа на Ник какво е пропуснал, какво е разрушил и изгубил много отдавна.

Половин час по-късно седим с двамата ми родители в „Блу Джинджър“, елегантен азиатски ресторант с бамбукова ламперия, и си похапваме рулца с омари за мезе. Баща ми тананика тихичко и с прекъсване мелодия, която не мога да определя точно, докато майка ми потупва с нокти по винената си чаша и дърдори нещо за дръвчетата бонзай, които украсяват бара. Накратко, и двамата са неспокойни, да не кажа доста напрегнати, и на нито един от нас не убягва, че тримата не сме били заедно в едно и също помещение от вечерта след сватбата ми с Ник. И все пак, към нашата семейна изневяра се добавя още един пласт.

После, след многословен приятен разговор за Руби и Франки и други неутрални теми, се опитвам да събера смелост, за да оповестя новината си. Минава ми през ума, че не е честно да го правя по този начин, поне не към майка ми, но част от мен смята, че това ще ми помогне да запазя в известна степен достойнството и гордостта, които мислех, че съм изгубила. Защото независимо колко пъти се уверявам в обратното и колко пъти Кейт и Декс настояват, че връзката на Ник не е заради мен, пак я чувствам като мое унижение. Много се срамувам от съпруга си, от брака си, от самата себе си.

— Вижте… имам да ви казвам нещо — подхващам след поредната доза мълчание. Чувствам се решителна, ако не и силна.

Поглеждам майка си, после баща си — и двамата изглеждат толкова разтревожени, почти изплашени, че очите ми почват да се навлажняват. Като осъзнавам какво вероятно са си помислили, бързам да ги успокоя, че децата са добре и че никой не е болен.

Това е мисъл, която поставя всичко това в перспектива, макар в някои отношения да бих предпочела да съм болна. После бих могла да имам диагноза, план за лечение и вяра — или поне надежда, че нещата биха могли някак да се оправят. Поемам си дълбоко въздух, търсейки точните думи, а баща ми оставя вилицата си, хваща ръката ми и казва:

— Мила, няма нищо. Ние знаем. Ние знаем.

Вторачвам се в него и бавно осмислям какво ми казва.

— Научили сте от Декс, нали? — питам с облекчение, че не се налага да изрека гласно колко съм ядосана на брат ми. Освен това, в контекста на нарушената клетва, неговото не е чак толкова нечувано.

Майка ми кимва, пресяга се за другата ми ръка и я стиска силно, колкото баща ми.

— Да запеем ли „Кумбая“[1]? — питам през смях, за да не ревна и добавям: — Ама и Декс е едно плямпало…

— Не се впрягай на Декстър — казва майка ми. — Той ни го каза, защото те обича и е загрижен за теб… И двамата с Рейчъл са толкова загрижени за теб.

— Знам. — През последните няколко дни те са ме търсили много пъти по телефона, но аз не бях в настроение да им отговоря.

— Как са децата? — пита ме мама. — Те разбраха ли?

— Още не… Това трябва да ти говори нещо, нали? Ясно ти е колко много работи той… От Коледа насам ги е виждал четири-пет пъти, а те като че ли не забелязват да става нещо различно.

— А ти… виждала ли си го? — продължава майка ми, опитвайки се отново да събере информация по нейния си начин.

Поклащам глава.

Баща ми се прокашля, заговаря, после млъква и пак заговаря:

— Съжалявам, принцесо, миличка, толкова съжалявам.

Той ме нарича „принцеса“, откакто бях малка, и по-специално в емоционални моменти, и аз разбирам дори без да го гледам, че той се извинява за много неща.

Прехапвам устни, отдръпвам ръцете си и ги слагам в скута си.

— Ще се оправя — казвам далеч по-убедително, отколкото се чувствам.

— Така е — съгласява се майка ми, повдигайки брадичка, което й придава по-царствен вид от друг път. — Ще се оправиш.

— Каквото и да решиш да правиш — добавя баща ми.

— Декс ни сподели своя съвет — продължава майка ми.

— Не се и съмнявам, че вие го одобрявате — заявявам, без да правя какъвто и да било намек. Паралелите са очевидни, а поражението и изтощението ми са прекалено силни, за да се преструвам, че не са такива.

Сещам се, че точно това й говоря от години и ето че сега тя се съгласява с мен, че теорията й се е оказала вярна. Напуснах работа, поставих съпруга си и семейството си на преден план и се озовах в нейното положение, както го бе предвидила тя.

— Теса, миличка — подхваща баща ми, след като сервитьорът долива вино в чашите ни и бърза да се отдалечи от деликатност, вероятно доловил, че нещо не е наред на нашата маса. — Аз не се гордея с постъпката си…

— О, колко утешително — присмива се под сурдинка майка ми.

Той изпуска въздух, подобаващо засрамен, и опитва отново:

— Добре, де. Това е само едно изказване… Аз винаги съм съжалявал, задето постъпих така… Толкова… нечестно…

Доколкото знам, той за първи път признава, че е извършил нещо нередно, и затова то прозвучава като шокиращо разкритие. Сигурно и майка ми е почувствала същото, защото сега тя изглежда така, сякаш всеки момент ще се разплаче.

Той продължава, вече по-предпазливо:

— Ще ми се да бях уредил нещата по друг начин… Наистина ми се ще. Нещата между майка ти и мен не вървяха добре — предполагам, тя ще се съгласи с това — той поглежда към нея и додава: — Но аз потърсих разрешение на възможно най-неподходящите места. Просто бях глупак.

— О, Дейвид — прошепва майка ми с насълзени очи.

— Така е. Постъпих глупаво. Ник също постъпи глупаво.

Майка ми го поглежда многозначително и в този момент ми просветва, че тяхната намеса не само е била планирана, но дори и репетирана. После тя казва:

— Макар че, очевидно… ние не знаем какво се върти в главата на Ник… нито защо постъпи така.

— Добре. Добре — обажда се баща ми. — Но това, което се опитвам да кажа, е… че според мен ние с майка ти…

— Направихме много грешки — довършва тя, а той кимва.

Чувствам прилив на носталгия към спомена за нашите разговори на вечеря, докато растяхме, как те двамата се прекъсваха непрекъснато, по-често, когато се разбираха и бяха щастливи, отколкото когато връзката им беше бурна, белязана от мълчаливи застои и безизходни положения.

— Аз бях депресирана, разстроена, с мен трудно се живееше. А той — посочва баща ми, почти усмихната — той беше мамещ негодник.

Баща ми повдига вежди и казва:

— Виж ти! Благодаря ти, Барб.

— Ами да, такъв беше — разсмива се тя високо и нервно.

— Знам. И съжалявам.

— Навреме го признаваш — подмята тя така, сякаш е готова да му прости.

Местя поглед от единия към другия и не съм сигурна дали се чувствам по-добре или по-зле, но съм напълно объркана от тяхната прекомерна откровеност. Дали не намекват, че по някакъв начин аз съм допринесла за тази каша? Че Ник е започнал връзка с друга, защото не е бил щастлив? Че бракът се отнася повече до това как се справяш с катастрофа, отколкото до обвързването и доверието? Или те просто са въвлечени в собствения си странен момент на успокоение?

Баща ми вероятно е усетил смущението ми, защото казва:

— Виж, Тес. Ние с майка ти само се опитваме да споделим част от мъдростта, която натрупахме в изпитанията. Просто се опитваме да ти кажем, че понякога не любовната връзка е тази…

— Но ти се ожени за Даян — прекъсвам го, избягвайки погледа на майка ми.

Той отпъжда с ръка думите ми, сякаш настоящата му съпруга няма нищо общо с темата.

— Само защото майка ти ме остави…

Очевидно, харесвайки тази версия на тяхната история, тя се усмихва — топло, истински и му позволява да се доизкаже.

— Миличка, ето какво се опитваме да ти кажем — продължава баща ми. — Бракът е странно, сложно, загадъчно нещо… и преминава през няколко етапа. Върхове и падения, като всичко друго… И те не бива да бъдат определяни като едно действие, макар и ужасно.

— А като множество действия може би — подмята майка ми, в невъзможност да устои на софтбола. — Но не и като една-единствена грешка.

Баща ми повдига длани, сякаш се предава, после продължава хода на мислите си.

— Казано така, ти не трябва да приемаш добре неговото прегрешение. Не трябва да прощаваш на Ник. Нито да му имаш доверие.

— Прошката и доверието не са едно и също нещо — отбелязва майка ми.

Посланието й е ясно: тя може и да е простила на баща ми първия път, но никога повече не му е имала доверие, дори за секунда. Оттам и нейната тайна работа и мрачното, но не и изненадващо откритие за Даян.

— Знам, Барби — потвърждава той и кима. — Просто искам да кажа, че на Тес й предстои да вземе решение. И то да е нейно решение. Не на Ник, не на брат й, нито мое или твое.

— Съгласна съм — казва майка ми.

— И каквото и да е то, ние сме на твоя страна — добавя баща ми. — Така, както винаги сме били.

— Да — подкрепя го майка ми. — Абсолютно. Сто процента.

— Благодаря ви — казвам, осъзнавайки, че именно от това може би боли повече от всичко друго — от факта, че нито за миг не съм се съмнявала, че Ник е човекът, който винаги, независимо от всичко, ще бъде абсолютно, сто процента на моя страна. И от факта, че аз абсолютно, сто процента съм грешала.

И изведнъж гневът ми се стопява, изместен още веднъж от дълбока, мрачна скръб.

След обяда тримата се връщаме у дома, заставаме на алеята за коли и се сбогуваме продължително, преди баща ми да тръгне за летището. И двамата ми родители изглеждат съвсем непринудено и ако човек ги наблюдава отстрани, ще рече, че те са стари приятели, а не хора, които са били женени близо двадесет и пет години, преди да стигнат до горчив развод.

— Благодаря ти, че дойде в Бостън, татко — казвам, готова да се прибера на топло. — Оценявам жеста ти.

Баща ми пак ме прегръща — за трети път, откакто напуснахме ресторанта, — но не понечва да тръгне към колата си под наем, а подмята, че може да вземе и по-късен полет.

Поглеждам към майка ми, която свива рамене и изказва съгласието си с усмивка.

— Ще влезеш ли за малко вкъщи? — питам го. — Децата скоро ще се върнат. В момента Каролин взема Руби от забавачката.

Баща ми веднага приема и след минути ние сме вътре, настанили сме се в кухнята и говорим за скорошното завръщане на баща ми от Виетнам и Тайланд. За такова екзотично пътуване майка ми мечтае, но не предприема — или защото е много заета, или защото не й се ходи сама. Въпреки това не дава вид, че завижда на баща ми за неговото преживяване, и му задава приятелски, открити въпроси. Баща ми отговаря, като избягва да използва местоимения в множествено число или да споменава Даян, макар да знам, че и тя е била с него — сигурна съм, че майка ми също знае.

— Наистина трябва да отидеш, Барб. Много ще ти хареса — казва баща ми, като поглежда към неотворената бутилка червено вино върху плота и предлага да пийнем по още една чаша. Противно на убежденията си свивам рамене и се съгласявам, а той пълни щедро три чаши, подава едната на мен, а другата на майка ми. Тя я поема и равнодушно чуква своята в чашата на баща ми, после в моята. Не предлага да вдигнем тост, само намига и се усмихва, сякаш да потвърди колко странно, но и по някакъв начин приятно е минал следобедът. Тъкмо отпивам дълга глътка и през предната врата се втурват Руби и Франк, следвани от Каролин.

— Бабчето и деди! — извикват двамата едновременно, без видимо да се изненадват, че виждат баба си и дядо си заедно.

След един сюрреалистичен, горчиво-сладък момент, в който наблюдавам как четиримата се прегръщат, ставам и преминавам към по-всекидневните въпроси: плащам на Каролин, прибирам предвидимо малкия подарък от Ник, оставен на предната веранда, избърсвам масата от останалите от обяда на Франк трохи. После, докато баща ми прави фокуси на децата, а майка ми вметва цветистите си коментари, аз тихо се измъквам, облекчена, че никой не възразява, дори като че ли не забелязва това.

Озовавайки се сама в стаята си, допивам виното си и се свивам на кълбо в оправеното си легло. След като гледам няколко минути в пространството, затварям очи и се вслушвам в приглушените звуци от смеха на родителите и децата ми долу, докато размишлявам над странния следобед — колко едновременно изненадващ, тъжен и утешителен беше той.

Докато се унасям в сън, се улавям, че мисля за думите на Декс на Бъдни вечер — че никога не е изневерявал на Рейчъл и е изневерил с нея, защото бил влюбен. После се сещам за коментара на баща ми за Даян, на обяда днес, за внушението му, че тя изобщо няма нищо общо с темата, че не тя е катализаторът за раздялата на родителите ми, а просто е симптом на техните проблеми. После, противно на волята ми, си помислям за нея. Валъри. Питам се в коя категория попада тя и дали тя и Ник биха се събрали, ако аз избера да изляза завинаги от уравнението. Представям си децата ми с нея — заварени сестричка и братче на нейния син. После се унасям в сън и си представям как новото смесено семейство се вози на рикша в Ханой, а аз оставам вкъщи и измитам трохите изпод кухненската маса, нещастна и сама.

Събуждам се и виждам майка си, приседнала в края на леглото, да ме наблюдава.

— Колко е часът? — промълвявам, когато отварям широко очи.

— Малко след шест. Децата се нахраниха, а баща ти ги изкъпа. Сега са в стаята за игри.

Стресната, сядам в леглото и осъзнавам, че съм спала повече от два часа.

— Той още ли е тук?

— Не. Тръгна преди малко. Не искаше да те буди. Каза да ти предам „довиждане“ и че те обича.

Разтърквам очи, спомняйки си целия сън за Ник и Валъри, по-графичен и смущаващ от представата ми за тях в рикшата.

— Мамо — подхващам, изпълнена от внезапно, стряскащо убеждение за това какво ми е нужно, за да продължа по един или друг начин. — Трябва да знам.

Тя кимва, сякаш разбира напълно какво си мисля, какво се опитвам да й кажа.

— Трябва да знам — повтарям, без да съм в състояние да залича образите от съня си. Ник я кара да се смее в кухнята, докато двамата приготвят вечерята по случай Деня на благодарността. Ник чете приказки за лека нощ на сина й. Ник сапунисва гърба й и я целува в красива вана с крачета във формата на птичи нокти.

Майка ми кимва отново и ме обгръща с ръка, докато натрапчивите картини продължават да се редуват. Опитвам се да ги спра или поне да ги пренавия, питайки се как ли е започнало всичко. Дали е било любов от пръв поглед? Или приятелство, което бавно се е превърнало във физическо привличане? Дали е било някакво прозрение в една нощ? Нещо нередно в нашия брак ли го е предизвикало, или са били по-истински, по-дълбоки чувства, или просто съчувствие към едно ранено дете и неговата майка? Трябва да знам точно коя от изброените хипотези се е случила и как и защо е приключило. Трябва да знам как изглежда тя, каква е тя. Трябва да чуя гласа й, да видя как се движи, да я погледна в очите. Трябва да знам всичко. Трябва да знам цялата болезнена истина.

Затова, преди да съм променила решението си, вдигам телефона и набирам номера, който запаметих в Деня на благодарността. Обзета от страх, но непоколебима, затварям очи, хващам ръката на майка си и чакам началото на разкритието си.

[1] О, Господи, дойди оттук — възглас на африканско-английски и креолски жаргон. — Бел.прев. ↑

Глава 42
Валъри

Тя рови в рафтовете в „Уелзли Буксмит“, докато Чарли е на урок по пиано, когато чува телефонът й да вибрира в чантата й. Сърцето й подскача със слаба, нереалистична надежда, че това може да е той, бързо пъхва трите книги под мишница и бръква в чантата си, за да види кой я търси. На дисплея свети непознат номер и въпреки че може да е всеки, обзема я леденото предчувствие, че е тя. Теса.

Всичко вътре в нея изостря инстинкта й, предупреждава я да не отговаря, но въпреки това тя прошепва „ало“ в телефона.

Чува нисък, нервен женски глас да й отговаря с „ало“ и тя вече е сигурна. Поема си глътка въздух, нуждаейки се от повече кислород, и в този момент една от книгите й пада на пода с гръбчето нагоре и с огънати и наклонени страници. Една тийнейджърка до нея се навежда да я вземе и я подава на Валъри с усмивка.

Гласът в другия край на линията пита:

— Валъри Андерсън?

— Да — отговаря тя, изпълнена със страх и вина.

Оглежда се за стол и след като не вижда такъв, сяда с кръстосани крака на протрития килим, подготвяйки се за каквото дойде, знаейки, че заслужава най-лошото.

— Ние не сме се срещали… Името ми е Теса — продължава жената. — Теса Русо. Съпруга съм на Ник Русо.

Валъри повтаря неколкократно думата „съпруга“, стискайки очи, и вижда калейдоскоп от цветове, докато се съсредоточава върху дишането си.

— Ами аз… искам да ви питам… дали ще можем да се видим? — В гласа й не се долавя заплаха или злоба, само нотка на меланхолия, от което Валъри се чувства още по-зле.

Тя преглъща и с огромна неохота отговаря:

— Да. Разбира се. Кога?

— Възможно ли ви е сега?

Валъри забавя отговора си, защото смята, че трябва да се подготви за тази среща така, както се подготвя за съдебни заседания, обръщайки голямо внимание на подробностите. И все пак знае, че очакването ще е мъчително — и за двете, затова отговаря просто с „да“.

— Благодаря ви… — казва Теса. А после: — Къде?

— Аз съм в „Уелзли Буксмит“… Бихте ли искали да се срещнем тук? — предлага тя и мигом й се приисква да се беше облякла по-хубаво и да си бе направила труда да прокара четка през косата си, но после решава, че вероятно така също е добре.

Заслушва се в тишината, толкова плътна, че се пита да не би Теса да е затворила или заглушила телефона, докато не чува:

— Да. Добре. Веднага идвам.

И сега тя чака. Чака в предната част на книжарницата, до лавиците с пощенски картички и опаковъчна хартия, гледайки през витрината към „Сентръл Стрийт“, а в главата й се въртят стотици несвързани мисли. Тя чака петнайсет минути, после двайсет, трийсет, през което време поне десетина жени минават през вратата. Убедена е обаче, че нито една от тях не е Теса, докато в тази секунда вътре не влиза тази жена. Жена, за която много ясно си личи, че не идва да си купува книги.

Валъри я оглежда жадно, запаметявайки начина, по който откопчава дългото си кашмирено палто, разкривайки елегантен, но сдържан ансамбъл от прав черен панталон, кремав пуловер и обувки с ниски токчета в матов златист цвят. Възхитена е от гъстата й коса с цвят на мед, падаща до раменете на меки вълни, и от чертите й — живи и силни, неприсъщи на повечето красавици в Уелзли. Ако изобщо си е сложила грим, решава Валъри, то той е много лек, макар пълните й устни да блестят от гланц в прасковен цвят.

Жената оглежда крадешком книжарницата, като незнайно как пропуска да види Валъри от първия път, въпреки че стоят близо една до друга. После, изведнъж погледите им се срещат. Сърцето на Валъри спира и през ума й минава да се втурне навън през вратата. Но вместо това тя прави крачка напред и излиза от прикритието на пощенските картички.

— Теса? — пита Валъри и по гърба я полазват ледени тръпки.

Жената кимва и протяга ръка към нея. Валъри я поема и сърцето я пробожда от допира до гладката, топла кожа и от уханието на лимон, което я лъхва.

Когато те отново отпускат ръце встрани, Теса преглъща и заговаря:

— Дали да не отидем да седнем някъде?

Валъри кимва — вече е запазила маса в задната детска секция, където е оставила пухкавата си шуба и купчина книги. Тя се обръща и тръгва натам и след секунди двете жени седят една срещу друга.

— Е — подхваща Теса, — здравейте!

— Здравейте — отговаря Валъри с пресъхнало гърло и потни длани.

Теса понечва да заговори, после млъква и пак започва.

— Как е Чарли? — Въпросът й издава такава искрена загриженост, че за една оптимистична секунда на Валъри й минава през ума, че много е сгрешила — че Теса е тук само за да пита за състоянието на пациент на съпруга си.

Но когато Валъри отговаря, че Чарли върви към подобрение и й благодари, че пита, забелязва, че долната устна на Теса трепери издайнически. И Валъри разбира, че тя знае.

— Чудесно. Чудесно — успява да каже Теса. — Радвам се да го чуя.

После, когато Валъри не може да издържа на напрежението нито миг повече, Теса си поема въздух и додава:

— Е, добре. Вижте. Струва ми се, че и двете знаем защо съм тук… Защо поисках да се срещнем.

Валъри кимва, гърлото й се стяга и пресъхва още повече, бузите й пламват.

— Тук съм, защото знам — продължава Теса толкова равнодушно, че за секунда Валъри е напълно объркана.

— Знаете? — пита тя и мигом съжалява за въпроса. Тя няма право да бъде потайна. Правото изобщо не е на нейна страна.

— Да. Знам — потвърждава Теса и очите й святкат. — Знам всичко.

Глава 43
Теса

Не може да се отрече, че тя е хубава, много хубава, със смущаващо тъмносини очи. Но не излъчва никакъв секс. С дребната си, тясна фигура, почти без бедра и гърди, тя е по-скоро момчешки тип, отколкото сексбомба. Лицето й е бледо в контраст с правата като клечки абаносовочерна коса, вързана ниско на безлична конска опашка. С две думи, когато изричам името й и я наблюдавам как ми кимва в отговор, изпитвам странното чувство на облекчение, че това е жената, че това е тя. Облекчена съм и от крехкото й ръкостискане, тънкия й глас и очите й, които уплашено се местят насам-натам, докато гледам право в нея.

— Дали да не отидем да седнем някъде? — предлагам й, твърдо решена да поема контрола върху тази среща, да постигна надмощие.

Тя кимва и докато я следвам към задната част на книжарницата, говоря на Ник.

Тази ли избра? Тази жена? Тази жена, която бих подминала на улицата, без да задържа и за секунда погледа си върху нея? Тази жена, която бих погледнала със снизхождение на някой вечерен прием?

И все пак. Той наистина я бе избрал. Или поне беше допуснал тя да го избере. Той е правил секс с тази личност, седнала сега срещу мен на масата, която очевидно е запазила за разговора ни.

Ние си разменяме по едно неловко „здравейте“ и аз се насилвам да я питам за сина й. Минават няколко дълги секунди и когато става ясно, че тя чака аз да заговоря, прочиствам гърлото си и подхващам:

— Е, добре. Вижте. Струва ми се, че и двете знаем защо съм тук… Защо поисках да се срещнем.

Казвам й това, макар да не съм напълно сигурна за мисията си — дали е за разкритие, дали е за съхранение на гордостта ми, или да прекратя едно или друго. Но каквото и да е, олеква ми, че ще приключа с този неминуем момент и съм готова да чуя всичко, което тя би ми казала, очаквайки най-лошото.

Тя ме гледа и чака.

— Тук съм… защото знам — казвам й и това като че ли изчерпва гореспоменатото. Навеждам се над масата, гледайки я право в очите, за да не разбере погрешно посланието ми и да не може да се измъкне.

— Знаете? — пита тя и ме поглежда озадачено, което ме вбесява, но устоявам на силния порив да се пресегна през масата и да я цапардосам. Просто продължавам спокойно, с мисълта да запазя достойнство и хладнокръвие.

— Да. Знам… Знам всичко. — Което, разбира се, не е напълно вярно. Знам само няколко факта, без никакви подробности. Но продължавам да лъжа, надявайки се, че това няма да й позволи да направи същото. — Ник ми разказа всичко.

Тя понечва да заговори, после млъква, очите й се изпълват с безпогрешна болка и изненада, което ми носи известна утеха. До този момент, в който тя вероятно вярва или поне се надява, че съм тук само от предчувствие или в резултат на някаква солидна „шпионска“ дейност. От изражението на лицето й става ясно, че тя не знае за признанието на Ник. Докато оглеждам острите линии на брадичката й, запаметявайки чертите на лицето й във формата на диамант, изведнъж проумявам, че нямаше да й се обадя и определено нямаше да седя сега срещу нея, ако бях научила истината по друг начин. Като че ли фактите относно откритието ми се разкриват като игрището между нас. Тя е спала с моя съпруг, но той ми е разкрил тяхната тайна. Така че, в крайна сметка, той е предал и нея.

— Беше само веднъж — проговаря тя накрая с толкова тих глас, че едва различих думите.

— О! Само веднъж — възкликвам. — Ами добре тогава.

Наблюдавам как бузите й стават тъмноалени от сарказма ми и още повече я засрамват.

— Но…

— Но какво? — прекъсвам я рязко.

— Но ние бяхме само приятели — продължава тя така, както Руби звучи, когато се извинява за безочливото си незачитане на някое основно правило. Да, мами, знам, че надрасках целите стени, но се получи хубава картина, нали?

— Приятели?

— Той беше толкова… толкова мил с Чарли — запелтечи тя — и е толкова удивителен хирург… аз бях толкова благодарна…

— Толкова благодарна, че правихте секс с него — прошепвам.

Очите й се наливат със сълзи, тя поклаща глава и казва:

— Влюбих се в него. Нямах намерение да стане така. Не знам точно как или защо се случи. Може би защото той спаси сина ми… Или пък, аз се влюбих в него… затова — гласът й заглъхва, сякаш говори на себе си. — Не бях срещала мъж като него… Той е… изключителен.

У мен се надига нов прилив на гняв — как се осмелява да говори за съпруга ми. За човек, когото познава от някакви си три месеца в сравнение с нашите седем години съвместен живот. Но вместо да изтъкна това, казвам:

— Изключителните мъже не изневеряват на жените си. Не завързват любовни връзки. Не поставят евтиното трепетно вълнение пред децата си.

Още щом изричам думите, в главата ми изкристализира парадоксът на ситуацията. Ако тя е „евтино трепетно вълнение“, тогава Ник не заслужава да се боря за него. Но ако тя е личност с качества, към която Ник изпитва истински чувства, тогава какво? Къде оставам аз?

— Не мисля, че той е направил това — възразява тя, но мога да кажа, че се чуди, поставя под съмнение станалото между нас.

— Той каза ли ви, че ви обича? — изстрелвам, съзнавайки, че именно затова съм тук. Това е съществената част за мен, всичко се върти около този единствен факт. Той е спал с нея; очевидно е имал чувства към нея; и аз вярвам, от дъното на душата си, че той е бил — а може би все още е — влюбен в нея. Но ако той й е казал, че я обича, или ако й е казал, че не обича мен, значи с нас е свършено завинаги.

Стаявам дъх в очакване и издишам, когато тя поклаща глава бавно, подчертано.

— Не. Не изпитваше същите чувства. Не ме обича. И никога не ме е обичал. Той обича вас.

Главата ми се върти, докато повтарям думите и търся истината в тях. Искам да й вярвам. Отчаяно искам да й вярвам. И може би, може би, наистина й вярвам.

— Съжалявам, Теса — продължава тя с пресекващ глас и с изписани по лицето й страдание и срам. — Съжалявам за това, което сторих. На вас. На децата ви. Дори на собственото си дете. Не беше редно… и аз… аз много съжалявам.

Поемам си дълбоко въздух, представяйки си я с Ник, как, затворила очи, го прегръща и му казва, че го обича. И все пак, колкото и да искам да я виня и мразя, не мога… не се получава. Напротив, става ми жал за нея. Може би защото е самотна майка. Може би защото синът й е пострадал. Може би защото тя е влюбена в човек, когото не може да има. В моя съпруг.

Както и да е, аз я поглеждам в очите и казвам нещо, което никога не съм си и мечтала дори, че ще изрека в този момент.

— Благодаря ви — и я наблюдавам как приема благодарността ми с едва доловимо кимване, после събира нещата си и става да си върви, а аз, изпаднала в шок, осъзнавам, че всъщност съм го мислила наистина.

Глава 44
Валъри

Времето лекува всички рани. Тя знае това най-добре. И все пак се изненадва сега, удивлявайки се, че самото минаване на дните е като някакво настъпващо вълшебство. Тя още не е преодоляла Ник, но вече не й липсва толкова силно и болезнено, и сега е в мир с онова, което се случи между тях, макар че не го проумява напълно. Мисли какво каза на съпругата му — че той никога не я е обичал — и се пита дали това е истина, като част от нея се държи здраво за вярата, че онова, което те споделяха, беше действително.

Но с течение на времето тази надежда се стопява и тя започва да вижда връзката им просто като една невъзможна фантазия, като илюзия, родена от нужда и копнеж. И заключава, че нещо не става действително само защото двама души вярват в него, дори и много силно.

И после, остава въпросът за Теса, жената, към която изпитва завист и съжаление, от която се страхува и уважава едновременно. Тя преповтаря стотици пъти разговора им, дори го повтори пред Джейсън, преди напълно да проумее какво точно се случи в задната част на книжарницата в онази ужасно студена януарска привечер. Съпругата на Ник й благодари. Тя беше изслушала признанието на друга жена, че се е влюбила в съпруга й и въпреки това на практика й бе благодарила, привидно приемайки нейното извинение или поне не го беше отхвърлила. Цялата постановка беше толкова невероятна, толкова пресилена, че някак започна да добива смисъл, точно както започна да й се струва напълно логично, че Чарли ще заобича Съмър, момиченцето, което преди време го беше накарало да страда на детската площадка.

Това е състраданието, решава тя, нещо, което бе отсъствало през целия й живот. Дали се е родила без него, или то е изчезнало през годините, Валъри не можеше да каже със сигурност. Но сега тя го иска. Иска да бъде от хората, които могат да даряват незаслужено внимание на друг човек, да замени горчивината със съчувствие, да прощава заради самото прощаване.

Тя го иска толкова силно, че прави тъкмо това, което навремето се бе зарекла никога да не прави. Набира телефонен номер, при това го набира от чакалнята на болницата, където Чарли вече втори час е в операция, извършвана от новия му хирург. Тя се вслушва в телефонния звън и гърлото й се свива, когато чува загриженото „ало“ от другия край на линията.

— Роуми ли е на телефона? — пита с разтуптяно сърце.

Жената потвърждава и Валъри чувства как се колебае, спомняйки си за нощта на злополуката и за онова, в което е още сигурна — небрежността на Роуми, после за последната операция на Чарли, когато Роуми се натрапи точно в тази стая, и накрая за следобеда на училищния паркинг, когато Роуми я видя с Ник.

Въпреки тези образи, тя не се отказва и се представя:

— Обажда се Валъри Андерсън.

— О! Здравей. Как си? Как е Чарли? — пита Роуми с внимание в гласа, което или й бе убягнало в предишните разговори, или Валъри просто го бе пренебрегнала.

— Добре е. В момента го оперират.

— Всичко наред ли е с него?

— Не. Не… Нямах това предвид… Искам да кажа, да, наред е. Просто рутинна операция за доусъвършенстване на предишната присадка. Той се чувства добре. Наистина. — Валъри осъзнава, че вече не се безпокои за лицето на Чарли, нито за ръката или сърцето му. Не и така, както беше преди.

— Сла-а-а-ва богу — казва Роуми. — Толкова се радвам да го чуя. Много се радвам. Нямаш представа колко много.

Валъри чувства, че се задавя от вълнение, когато продължава.

— Ами аз просто исках да се обадя, за да ти кажа това. Че Чарли се възстановява добре… И че… Роуми?

— Да?

— Не те обвинявам за случилото се.

Не е самата истина, признава в себе си Валъри, но е достатъчно близо до нея.

Тя не си спомня останалата част от разговора или докъде точно са стигнали тя и Роуми, но когато затваря, чувства, че от сърцето й е паднал огромен товар.

И именно в този момент решава, че ще проведе още един телефонен разговор, разговор, просрочен с цели шест години. Не знае още какво ще каже, дали изобщо ще й е възможно да намери въпросния човек и дали прошката ще дойде от двете страни. Но знае, че е длъжна да се опита — заради него и заради Чарли, и дори заради самата себе си.

Глава 45
Теса

Когато се прибирам вкъщи след книжарницата, заварвам майка си, седнала на дивана да чете списание и да яде бонбони „Годива“[1].

Настанявам се до нея и внимателно си избирам едно тъмно шоколадово сърчице.

— Виж ме само — казвам. — Ядосаната домакиня нагъва бонбони.

Майка ми се изсмива, после бързо изтрезнява и ме пита как е минала срещата.

Свивам рамене, показвайки, че не ми се разправят всички ужасни подробности, после додавам:

— Не беше такава, каквато очаквах да бъде.

— Те никога не са — отбелязва майка ми с дълга въздишка.

Двете дъвчем мълчаливо още известно време, след което майка ми продължава мисълта си:

— Но въпросът не опира до тях, нали?

— Не — отговарям, съзнавайки, че сега, когато се запознах с „другата жена“, трябва да се освободя от натрапчивата мисъл за нея. — Не, не опира.

Лицето на майка ми светва, сякаш развълнувана от потенциалния ми успех. После ми хвърля кос поглед и казва, че ще вземе децата в Ню Йорк за уикенда и че вече е говорила за това с брат ми.

— На теб ти е нужно време за себе си — добавя тя.

— Не, мамо. Това ще ти дойде прекалено много — възразявам и си я представям как едва удържа край себе си Руби и Франк във влака.

Тя поклаща глава и настоява, че ще се справи и че Декс ще я посрещне на „Пен Стейшън“, така че няма да се налага да обикаля сама из града.

Понечвам да протестирам отново, но тя ме прекъсва:

— Декс вече е казал на Джулия и Сара, че братовчедите им ще дойдат за уикенда. А пък аз казах на Франк и Руби. Не бива да разочароваме децата, нали?

Прехапвам устни и се примирявам неохотно.

— Благодаря ти, мамо — отдавна не я бях чувствала толкова близка, колкото сега.

— Не ми благодари, скъпа. Аз просто искам да го направя. Просто искам ти да се изправиш пред фактите и да прецениш какво е редно да направиш.

Кимам, все още изпълнена със страх и много разгневена, но в крайна сметка почти готова.

На другата сутрин, след като майка ми и децата са заминали за Ню Йорк, аз седя в кухнята и пия кафе с ужасното прозрение, че вече няма нищо за правене. Няма семейство, с което да се разговаря или да се обменят мнения. Не предстоят разкрития и няма нови факти за разглеждане. Време е за разговор с Ник. Затова вземам телефона и набирам номера на съпруга, с когото сме женени от седем години, чувствайки се по-неспокойна от предишния ден, когато се обадих на една съвършено непозната.

Той вдига след първото позвъняване, задъхан, сякаш е очаквал това обаждане. За миг се запитвам да не би майка ми — или Валъри — да са го подготвили.

Но когато ме пита дали всичко е наред с мен, долавям сънливост в гласа му и предполагам, че вероятно съм го събудила; нищо повече.

— Добре съм — отговарям, като си поемам дълбоко дъх и си налагам да продължа да говоря, макар неволно да си го представям без риза и да се питам в кое ли легло спи през всичките тези седмици. — Просто искам да поговорим… Готова съм да поговорим. Можеш ли да дойдеш вкъщи?

— Да — отговаря той. — Идвам веднага.

След петнайсет минути той стои на верандата и почуква на собствената си входна врата. Отварям и го виждам, че е небръснат, с помътнели очи, обут в старите си операционни панталони и с избеляла бейзболна шапка на главата.

Отмествам се, за да влезе, като избягвам визуален контакт, само промърморвам:

— Изглеждаш ужасно.

— А ти — много красива — думите му прозвучават искрено, както винаги, независимо че съм в джинси и тениска, а косата ми е още влажна след душа.

— Благодаря — казвам и го повеждам към кухнята, където заемам обичайното си място край масата и посочвам неговото — срещу мен.

Той сяда, сваля шапката си и я мята върху стола на Руби. После прокарва ръка през косата си, по-дълга от всякога.

— Знам. Знам — почва да се оправдава той. — Трябва да се подстрижа. Но ако ме беше предупредила по-рано…

Поклащам глава, с което искам да кажа, че външният му вид е най-малката ми грижа, после изтърсвам направо:

— Вчера се срещнах с нея. Аз й се обадих. Трябваше да я видя.

Той сбръчква чело и почесва брадичката си.

— Разбирам — казва и млъква, сякаш му е нужно да се покаже сдържан.

— Беше мила — продължавам. — Не изпитах омраза.

— Теса… — заговаря той, а очите му ме молят да престана.

— Не. Тя беше… Беше и честна. Не се опита да отрича, както си мислех… Всъщност призна, че е влюбена в теб — изричайки това не съм сигурна дали го подмамвам, дали го наказвам или просто говоря истината. — Знаеше ли го? Убедена съм, че го е казала и на теб…

Той поклаща глава, разтърква очи с длани и отговаря:

— Тя не е влюбена в мен.

— Била е.

— Не. Никога не е била.

— Тя ми го каза, Ник — настоявам, като гневът ми ту приижда, ту се оттегля при всяка негова дума и бързо променящо се изражение.

— Само си е мислела, че е така. Но… не е била. Не това е любовта.

— О! И какво е, Ник?

Той става и се премества на мястото на Франки, което е до моето, и се пресяга за ръката ми. Аз обаче му отказвам с поклащане на главата, но когато той се опитва отново, с неохота му позволявам, очите ми се насълзяват от допира му.

— Любовта, това е да споделяш живота си с някого — отговаря той и стиска ръката ми. — Любовта е това между нас.

— А ти какво имаше с нея?

— То беше… нещо друго.

Заковавам поглед в него, мъчейки се да проумея думите му.

— Значи не си я обичал?

Той въздъхва, поглежда към тавана, после отново към мен. Примолвам се наум да не ме излъже, да не отрече, след като знам, че я е обичал. Или поне съм си мислила, че я е обичал.

— Не знам, Тес — подхваща той. — Наистина не знам… Не бих постъпил така, ако нямах силни чувства към нея. Ако не беше нещо поне доближаващо се до любов, нещо, което наподобяваше и се усещаше като любов… Но тези чувства… те не могат да се сравнят с любовта ми към теб. И в мига, когато дойдох тук и те погледнах в очите и ти казах какво съм сторил, разбрах, че… Теса, всичко обърках толкова ужасно… Поставих на риск всичко: брака ни, работата си, този дом. Все още не мога да си обясня как допуснах да се случи. Мразя се, че допуснах да се случи.

— Не си го допуснал да се случи, Ник — издърпах ръката си. — Ти спомогна да се случи. За това са били нужни двама. За това сте били нужни вие двамата.

Още щом изричам думите обаче, ме връхлита мисълта, че същите думи се отнасят и за нас. Че сме били нужни ние двамата, за да стигнем дотук. Че винаги са нужни двама. За да върви една връзка, за да се разделят двамата, за да се оправят.

— Знам. Права си. Не се опитвам да прехвърля вината на другиго… Просто се опитвам да ти кажа колко много те обичам.

— Тогава как можа да го направиш? — сега гласът ми е мек. Това е въпрос, не обвинение.

Той ме поглежда, мъчейки се да намери думи.

— Мисля… Мисля… че търсех нещо, което смятах, че ми е нужно.

— И какво беше то? Кое беше това, което не получаваше тук? От мен? — питам и веднага почвам да отговарям на въпроса. Отказвам да приема каквато и да е вина за неговата изневяра и все пак, не мога да отрека, че нещата между нас се промениха. Че аз се промених. И че в много отношения аз не съм тази, за която той се ожени. Мисля си за скорошните обвинения на Ник, както и за наблюденията на майка ми. Че никога не съм щастлива, че съм изгубила част от страстта си, че се вглеждам в неща без значение, вместо в нашите взаимоотношения — здравата основа на всичко друго. — Какво ти даде тя?

Той поклаща глава.

— Не беше така… Беше по-скоро… — той пак вдига глава към тавана, търсейки думи, после ме поглежда и продължава: — Начинът, по който се чувствах, когато бях до нея, ми напомняше за чувствата, които изпитвах към теб в началото.

Сърцето ми се къса, като чувам да ни сравнява, и все пак, има нещо утешително в изповедта му, в болката по лицето му, в това колко силно и той иска случилото се да не е истина.

Той продължава:

— Имаше и нещо друго… Чувствах… Чувствах нуждата да оправя състоянието на онова момченце, нужда, която някак се извъртя и се насочи към майка му… Част от тази нужда вероятно беше моето его… което искаше това чувство, чувството да съм млад, да бъда нужен и желан. — Гласът му заглъхва и аз си спомням колко уязвима бях в деня, когато се срещнахме в метрото.

— Аз също имах нужда от теб. Желаех те — казвам, използвайки минало време, макар голяма част от мен все още да се нуждае от него, да го желае. — Но може би аз вече… не те привличам?

Гледам го, знаейки, че той ще отрече това обвинение, но надявайки се да го направи убедително.

— Не — казва той и спуска юмрук върху масата. — Не е това. Не става дума за секс. Освен може би чувството, че имаш връзка, което сексът може да ти даде… Само че… Не е толкова просто, Тес… Не е нито едно от нещата, които можеш да посочиш.

Кимвам, мислейки си колко труден може да е бракът, колко усилие се изисква, за да се запазят чувствата между двама души — чувства, които в началото, когато всичко върви толкова гладко, не можеш да си представиш, че някога ще изчезнат. Мисля си как всеки един от двамата в брака дължи на другия да намери личното щастие дори в съвместния живот. Това е единственият действителен начин да израствате заедно, вместо да се разделите.

Той продължава, сякаш прочел мислите ми.

— Животът може да е суров. И монотонен и… изтощителен. И той не е романтичното пътешествие, което човек си мисли, че ще бъде, когато го предприема… Но това не значи… че дава това право на всекиго… Той не ми даде правото да постъпя така, както постъпих… Виж, Тес. Каквато и да е причината, тя не беше разумна. И напоследък си мисля, че изобщо нямаше никаква причина. Което може и да е още по-лошо. Но това е истината. И това е всичко, което имам и мога да ти дам.

Преглъщам и кимвам. После, въпреки решението си да не я споменавам в този разговор, го питам дали е разговарял с нея от деня, когато се прибра от разходката си в Комън.

— Не — отговаря той.

— Значи вече не си негов лекар? — избягвам да споменавам името на Чарли, както и това на майка му.

— Не съм.

— И няма да присъстваш в живота му?

— Не.

— Изобщо?

— Не.

— Това натъжава ли те?

Той въздъхва, после прави гримаса.

— Ще те излъжа, ако ти кажа, че не се натъжих… че момченцето не ми липсва и че чувствам огромна вина, задето бях част от живота му, а после изведнъж си тръгнах. Чувствам вина за всяка болка, която вероятно съм причинил на детето. И задето наруших първото правило в медицината.

Не причинявай болка, казвам си, после прехвърлям в ума си всички болки, които той причини.

Ник продължава:

— Но се чувствам най-виновен пред теб. Всъщност не мога да мисля извън теб… нас. Моите деца. Нашето семейство. През повечето време изобщо не мога да мисля. Само чувствам, спомням си, желая.

— И какво по-точно? — Нещо в мен се размеква. — Какво чувстваш, какво си спомняш, какво желаеш?

— Чувствам се… така, както когато те видях в метрото. Ти стоеше там, с пръстен на ръката и изглеждаше толкова тъжна. Толкова красива… И си спомних за първите ни дни, когато бяхме без пукната пара… следвахме и си разделяхме лазаня от „Стауфърс“ за вечеря и… и когато ти забременя с Руби и ядеше за двама от тази лазаня — той зарейва поглед в пространството с лека усмивка.

— Ядях за двама — повторих израза, въпреки че всъщност ядях така, сякаш бях бременна с трима близнаци.

Той продължава с отнесен поглед.

— И желая… желая да си те върна по някакъв начин. Искам те отново, Теса.

Поклащам глава, изпитвайки дълбока тъга за себе си и за децата, но също така за първи път и за Ник.

— Няма да е същото — казвам.

— Знам.

— Никога няма да е същото.

— Знам. Но може би…

— Може би какво? — питам с надежда.

— Може пък да стане по-добре — отговаря той и точно това е, което исках да чуя. — Може ли да се опитаме и да разберем? Може ли да се опитаме заради Руби и Франк? Заради нас двамата?

Чувствам как започвам да се разпадам, когато той става и ме издърпва на крака, хващайки ме за двете ръце.

— Моля те.

— Не знам дали ще мога — казвам и сълзите потичат по лицето ми. — Не знам дали някога ще мога да ти повярвам. Дори да искам.

Той понечва да ме прегърне, но се спира, сякаш осъзнавайки, че още не е добил това право. После прошепва името ми и казва:

— Нека ти помогна.

Сълзите ми продължават да се леят, но аз не му отговарям с „не“. Което, разбира се, и двамата знаем, че е много близо до „да“.

— Не мога да дам никакви обещания — казвам.

— Но аз мога.

— Веднъж вече даде — гласът ми пресеква.

— Знам. И пак ще го направя. Ще го правя всеки ден. Ще го правя, каквото и да ми струва. Само ми дай още един шанс.

Само един шанс.

Думи, които майка ми е чувала повече от един път. Думи, които жените обмислят. Дали можеш да простиш и дали трябва да повярваш. Мисля за преценката на обществото, приятелите и семейството, за съкрушителното, както изглежда, общо мнение, че не бива да даваш втори шанс на човек, който те е предал.

Че трябва да направиш всичко, което можеш, за да се пазиш от нож в гърба и да защитаваш сърцето и гордостта си. Страхливците дават втори шанс. Глупаците дават втори шанс. А аз не съм нито страхлива, нито глупава.

— Толкова съжалявам — проговаря Ник.

Представям си го на сватбения ни ден, когато си разменихме клетви, и чувам думите му: „Отказвайки се от всичко, докато сме живи.“

Така се очакваше да бъде.

То не се случи.

И все пак, ето ни сега — с две деца и нарушена клетва по-късно, които стоят пред нас, точно както стояхме ние в онзи ден пред олтара с равни части от любов и надежда. И още веднъж затварям очи, готова да допусна искрица вяра, готова за дългия, труден път напред. Нямам представа какво ще излезе, но всъщност никога не съм и знаела.

— Може ли да ти направя закуска? — пита Ник. — Яйца на очи?

Поглеждам го и кимвам, почти усмихната. Не защото съм щастлива… или гладна. А защото съпругът ми си е вкъщи. Защото знае, че яйцата на очи са ми любимата закуска. И защото вярвам, че със заровените под разочарованието и страха гняв и гордост може и да намеря сила в сърцето си да му простя.

[1] Известна марка висококачествен белгийски шоколад. — Бел.прев. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.